HOST

© Jan Kucin, 2021

Cover illustration © Veronika Cágová, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0902-7 (PDF)

ISBN 978-80-275-0903-4 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0904-1 (MobiPocket)

Všechno vypadalo beznadějně. Rondon, odříznutý od zbytku svých vojsk, setrvával v pevnosti u Normaranských vodopádů. Ohromné bestie, zotročené Vědoucími, znemožňovaly temně matným bojovníkům Černé armády, aby se zavčas probojovali za svým generálem. Vědoucí systematicky drtili odpor statečné posádky a svými kouzly rozsévali smrt a zkázu. Nakonec stanuli na samém vrcholu pevnosti, před vchodem do jeskynních útrob hory, kde očekávali poslední boj.

Když se Vědoucí rozhodli vstoupit do majestátního portálu zdobeného sloupy vytesanými ve skále, vyšel z hory Rondon. Zdálo se, že jeho ohromné brnění pohlcuje i to zbylé, nejisté světlo, které do špatně přístupné skalní průrvy proniklo. Kolem šuměla voda obtékající pevnost jako divoké prameny vlasů. Velitel se zastavil na padesát kroků od mágů, tasil obrovský meč, opřel ho před sebe o zem a ruce založil na jílci. Drobné kapičky vody dopadaly na rozlehlou kamennou terasu, kde proti sobě stálo pět nejmocnějších kouzelníků své doby a jediný člověk, který se kdy dokázal úspěšně postavit odvěké magické tyranii.

Rondon byl nejskvělejší válečník, jakého svět znal, ale v tomto boji nemohl zvítězit. Oni to věděli. Rozestoupili se a pomalu se k němu blížili. Ale v tom okamžiku se u vchodu do jeskyně objevily tři postavy. Prostřední ve zlaté, zářivé zbroji, nalevo v šedě stříbrném plášti a napravo nejmenší z nich, zahalená v podivném hábitu z kožešin a ptačích per. Martel, Estel a Celien. Bohové.

Na hraně osudu lidstva, v poslední minutě, kdy naděje umírala, přišli bojovat po boku muže, který se postavil zlu. A tak se stalo, že na vrcholu pevnosti Normaran se rozhodne nejen o budoucnosti lidí, ale i o světovém řádu. Bitva začala.

Ani jedna strana neměla navrch. Moc Vědoucích už dosáhla tak vysoko, že se mohli rovnat bohům samotným. Říká se, že to byl Celien, který nakonec bitvu zvrátil. Vědoucí se v jednu chvíli obrátili jen proti němu. Kouzla ho zdánlivě udolávala, on však dokázal jejich sílu nahromadit a vrátit ohromnou energii zpět. Ozval se strašný výbuch. Skály se pohnuly a lavina kamenů se přelila přes pevnost. Rondona exploze odhodila ke skalní stěně. Vyvázl živ jenom díky svému výjimečnému brnění, jež devastující příliv odrazilo. Když se probral, odhrnul ze sebe hromadu suti a vysoukal se ze zdeformovaného kovu. Celý od krve se dobelhal do středu pobořené terasy. Vědoucí byli mrtví. Kusy jejich těl ležely rozházené po okolí. Po bozích však nikde ani stopy. Rondon došel ke kraji terasy a pohlédl dolů. Bestie se svíjely, bezradně se snažily rozprchnout do okolí a ty okřídlené se pokoušely uletět. Lidská armáda Vědoucích se semkla u úpatí hor a po chvíli se nekontrolovatelně rozutekla do všech směrů. Rondonovi bojovníci se vzpamatovali a jako jeden muž vzhlédli k nejasné siluetě na vrcholu pevnosti. Nemohli vidět, že je to jejich generál. Ale oni to cítili. Vztyčili zbraně vysoko nad hlavy a jejich vítězný řev zaplavil okolní hory. Pak se beze strachu a zaváhání pustili do zbytku zmatených nepřátelských sil.

Rondon si sedl a shlížel na poslední záchvěvy bitvy hluboko pod ním. Mágové byli poraženi. Svět se právě změnil.

KONEC MAGIE

POSLEDNÍ BITVA. DĚJINY NOVÉHO ŘÁDU

Vládlo ticho a klid. V přístavních skladech velice vzácný okamžik. Čas těsně před svítáním, kdy už skončila noční směna a ranní ještě nezačala. Jako hlavní skladník dohlížel Martin Kron na chystání, vykládání a nakládání zboží z obchodních lodí. Přístav v posledních letech nebývale ožil, a tak noční provoz skladů nebyl ničím neobvyklým. V klidných, téměř prázdných rozlehlých prostorách dřímala jakási skrytá síla a harmonie. Pro tyhle chvíle vedl noční směny tak často a rád.

Ale zrovna tato chvíle rozhodně klidná být neměla. Už během noci se dva zloději snažili vniknout do skladiště a ukrást bednu zlatého prachu. Tyhle pokusy se v posledních měsících až nezdravě rozmohly. Od té doby, co se začal podivný prášek do Mořské Brány vozit, spotřeba drogy velice rychle stoupala, zoufalcům, propadajícím se stále hlouběji do pekla marnosti, docházely peníze, a tak se našli i tací, kteří se pokoušeli krást z přístavních skladů. To jest čin značící velikou beznaděj, jelikož neměl téměř žádnou šanci na úspěch.

Sklady patřily rodině Bertonů, jednomu z nejbohatších šlechtických rodů Mořské Brány. Vladimír Berton byl velice slavný muž. Vážený Berton, syn obyčejného majitele malé loďařské dílny, který se stal jedním z nejvlivnějších lidí v zemi. Ten, co se na mnoho let ztratil na moři, aby si po návratu vzal královskou dceru. Když člověk prošel pár městských putyk, sesbíral od štamgastů a pochybných bardů nespočet vyprávění a legend o tom, jak se mu to podařilo.

Ti, kdo pro něj pracovali, byli schopní, diskrétní a loajální. Zradit důvěru pana Bertona mohlo být poslední věcí, kterou člověk udělal. Ne že by se to stávalo často. Místa, kde by si člověk vydělal takové peníze, se dala spočítat na zubech starého nemocného žebráka. Což znamenalo špatnou zprávu pro zloděje, které hloupost a zoufalost dohnala až do přístavních skladů. Při nejlepším mohli doufat, že je polomrtvé pohodí u nejbližší strážnice městské hlídky. Takové štěstí ovšem ti poslední nezvaně příchozí neměli. Hlídači už se zloději ztráceli trpělivost…

Martin si užíval první klidnější chvilky pomalu končící směny. Podle svého zvyku si dal k ránu sklenici vína a sepisoval hlášení o průběhu uplynulé noci. Vladimír Berton se pyšnil velikou důsledností. O všem, co přímo neřídil, dostával alespoň podrobné hlášení. Vědělo se o něm, že toho moc nenaspí, a tak si hlášení o nočním provozu často přebíral osobně, ve své kanceláři v docích, kam museli všichni, kteří zodpovídali za chod loděnic, po šichtě zamířit. Martinovi to přišlo přehnané a zbytečné. Při takovém bohatství by se člověk rozhodně nemusel takto zavalovat prací. Pochyboval, že by Vladimír Berton měl vůbec čas své peníze utrácet. Ostatním šlechticům, namyšleným a povýšeným lidem, užívajícím či zneužívajícím hromadu zlata, na které seděli, se vůbec nepodobal.

Martin Bertonovu chování příliš nerozuměl, ale rozhodně se tím netrápil a podobným myšlenkám nevěnoval víc než pár okamžiků u ranní sklenky vína. Ale dobře věděl, že mnoha lidem, ať už chudým nebo bohatým, šlechticům či obyčejným měšťanům, Vladimír Berton ležel v žaludku jako zkažený sýr. Neměl tak prakticky žádné přátele — až na jednoho. Krále Kastiona. Bratra jeho ženy Sereny. A to byl další důvod, proč ostatní šlechtici pana Bertona, podle nich šarlatánského a přiženěného dělníka, nemohli vystát. Martin měl však podezření, že tahle zášť pana Bertona vůbec netrápila. Ba naopak si ji snad i hýčkal.

Z myšlenek ho vyrušily kroky. Přicházel k němu Sam, jeden z kapitánů místních hlídačů. Došel až k jeho stolu, pokynul na pozdrav a oslovil ho:

„Omlouvám se, že ruším těsně před odchodem, ale je tady věc, která si žádá vaší pozornosti.“

Martin unaveně vzhlédl a začal skládat popsané papíry. „Určitě to ještě hodinku vydrží. Prostě toho nešťastníka na chvíli někam zavřete a počkejte s tím na další směnu. Já odcházím domů.“

„Bojím se, že to na další směnu nepočká. Do přístavu připlula loď. Její kapitán právě přišel k nám do skladů. Chce se hned setkat s někým, kdo to tu má na povel.“

„Lodě a kapitáni k nám připlouvají neustále. Asi za to může ta voda, co je všude okolo. Hodinku už vydrží, bude se mu věnovat někdo jiný.“

„Víte, já vám velice nerad přidávám další práci,“ začal opatrně Sam, „ale tohle opravdu nepočká. Nedal bych za to sice ruku do ohně, ale ten kapitán je podle mě Solomon Hejk.“

Martin se nevěřícně podíval na hlídače.

„To myslíš vážně?“

„Naživo jsem ho samozřejmě nikdy neviděl, ale s hochy jsme se shodli, že takhle nějak by rozhodně vypadat mohl. A ještě větší podezření jsem dostal ve chvíli, kdy mně řekl — nazdar, seržante, víš, já jsem přijel kvůli velice důležitý a tajný věci za Vladem, mohl bys prosím odběhnout a najít ho? Určitě bude někde poblíž. Vyřiď mu, že ho hledá Solomon Hejk.“

Martin na Sama podezřívavě koukal. Tohle je určitě nějaký hloupý vtip. Ale Sam se nesmál. Vypadal sice pobaveně, ale ne jako člověk, který by si vymýšlel. Martin chápal, proč měl kapitán úsměv ve tváři. Solomon Hejk byl nejznámější a nejhledanější pirát Zubatého moře. Na jeho hlavu byla vypsána ohromná odměna, která se neustále zvyšovala. Guvernér ostrovů Naděje by se nechal klidně sežrat černou krakaticí, aby mohl Hejka mučit a pověsit. Solomon byl žijící legendou. Desítky lodí mířily každý den k elisianskému pobřeží, stejně jako od něj vyplouvaly, nejvíce samozřejmě odsud, z Mořské Brány. A nezbývalo jim nic jiného než proplout Zubatým mořem. Kvůli Hejkovi se tato část plavby stala pro každého kapitána noční můrou. A pro přístavní putyky nekonečnou zásobárnou legend a příběhů.

Byl holý nesmysl, že by Solomon Hejk jen tak přijel na návštěvu do Mořské Brány. Ale Martin nemohl přemoct zvědavost. Chtěl vidět blázna, co se za piráta odvážil vydávat. Navíc se v něm kdesi z hlubin vědomí pomalu vynořoval dávno potlačený hněv. Solomon Hejk zničil jeho rodinu. Zaslouží si trpět.

„Tak se na to podíváme. Nečekal jsem, že tu dnes zažiju legraci. Přiveď toho člověka za mnou. Určitě to bude stát za to.“

„K vašim službám, pane.“ Kapitán se ušklíbl, mírně se uklonil a odešel ze skladištní haly.

Sam ho občas rozčiloval. Choval se k lidem, hlavně k nadřízeným, navenek s respektem, ale bylo cítit, že to nemyslí vážně. Práci ovšem odváděl dobrou.

Martin se vrátil myšlenkami k Hejkovi. Představil si, jak se houpe na šibenici. Ale ne s podraženýma nohama. Hezky vytažený, pomalu se dusící. A v pozadí hoří jeho lodě, se vší tou pirátskou špínou přivázanou ke stěžňům nebo zamčenou v podpalubí. Cítil se najednou velmi dobře.

Ze zamyšlení ho vytrhli strážní. Vedli cizího kapitána. Martin se na něho upřeně díval. Nejdřív si nebyl jistý, ale čím déle na muže zíral, tím více se jeho pochybnosti rozplývaly. Najednou nemohl popadnout dech.

Pirát se zastavil několik kroků od stolu a strážní kolem něho utvořili půlkruh. Sam se postavil za stůl vedle sedícího Martina.

Byl to on. Solomon Hejk. V kožené vestě se zabudovanými pouzdry, z nichž vyčnívaly rukojeti vrhacích nožů. S velikou šavlí připevněnou popruhy na zádech. Předpokládalo se, že mu táhne dobře na šedesát, ale na jeho mohutných odhalených pažích hrály svaly, jaké se neviděly ani u mnohých třicetiletých vojáků. Měl na sobě volné červené kalhoty, těsně pod koleny stažené pásky, a staré obnošené sandály. Pozornost však budil hlavně klobouk plný pentlí, ozdob a peří. Štíhlou opálenou tvář, ošlehanou větrem — stejně jako paže a lýtka —, zdobilo mnoho rozličných jizev. Stál tu v celé své kráse a neměl ani nejmenší snahu skrýt, kdo vlastně je. Usmál se a promluvil:

„Ty budeš Martin Kron. Chlapci mně řekli, že si mám s tebou promluvit. Uctivě teda zdravím, pane vedoucí.“ Pirát smekl klobouk a pokynul Martinovi na pozdrav. „Víš, vážně potřebuju mluvit s Vladem. Určitě bude moc rád, když mu poběžíš říct, že tady na něho čekám. Třeba dostaneš za odměnu i nějakou sušenku.“

Sam se uchechtl. Martin k němu cukl pohledem a pak vytřeštil oči na Hejka.

„Cože? Co to plácáte? Vždyť vy jste Solomon Hejk! Myslíte si, že sem můžete jen tak nakráčet a…“

„Ale no tak, no tak…“ přerušil ho důrazným mávnutím ruky pirát. „Víš, já bych moc rád jenom tak žvanil o tom, co kdo může nebo nemůže. Akorát určitě ne s tebou. Tak sebou trochu mrskni a přiveď šéfa. Slibuju, že pokud o mou audienci stát nebude, tak se dobrovolně svěřím do tvé péče a můžeš mě tady třeba rovnou pověsit. Platí?“

V Martinovi se vzedmul vztek. Ten… Ten hajzl! Není žádná šance, že by se dostal živý tady z toho skladiště. Žádný soud. Stane se to tady a teď. Svět bude lepší a Martin se o to postará.

„S pirátem se vybavovat nehodlám! Okamžitě ho zatkněte a odzbrojte!“

„Pane Krone, myslím, že bychom měli pana Bertona přivést. Tohle by mohla být delikátní situace…“ snažil se oponovat kapitán.

„Ne!“ vyštěkl Martin a vstal tak prudce, až se židle za ním s rámusem překotila a papíry ze stolu se rozletěly všude kolem. „Nikoho nepřivedeme ani na nikoho nebudeme čekat. Chopte se ho!“

Solomon Hejk bleskově tasil šavli a v druhé ruce se mu jakoby odnikud objevil vrhací nůž. Stráže instinktivně ustoupily z dosahu ostří a i jejich meče vystřelily vzhůru. Na první pohled však vypadaly podstatně méně nebezpečně.

„Ale chlapci. Poslouchejte kapitána. Očividně pobral víc rozumu než tady ten přehnaně horlivej úředník. Určitě si chcete jít po šichtě domů zašukat, a ne se tady válet v kalužích krve…“

Scénu přerušilo prudké otevření dveří na druhém konci haly. Rychlými kroky jimi vstoupili dva muži, jeden výrazně starší než druhý. Stráže se otočily k nově příchozím a sklonily zbraně. I pirát se viditelně uvolnil.

„Co se to tady děje?“ zeptal se hlasitě a důrazně starší z mužů, když se blížili k hloučku lidí u stolu.

„Pane Bertone!“ Martin překvapeně vykročil mužům vstříc. „Podařilo se nám chytit Solomona Hejka! Je to nepochopitelné, ale on…“

„Nepřipadá mi, že byste ho chytili,“ přerušil Vladimír Berton rozhořčeného a nervózního úředníka. „Ani by se vám to pravděpodobně nepovedlo. Schovejte zbraně. A předpokládám, že je každému jasné, že žádný Solomon Hejk tady není a nikdy nebyl. Kdo by nakonec takovému nesmyslu věřil?“

Stráže v poklidu zasunuly meče. Pirát se usmíval a i on zbraně schoval. Sam pokynul na pozdrav panu Bertonovi, pak v tichosti promluvil ke svým mužům a pomalu odcházeli z haly. Martin vše pozoroval a nevěřícně těkal očima kolem sebe.

„Ale to nemůžete!“ vykřikl. „Nemůžete dělat, že se nic neděje. Je to zrůda a špína. Je to pirát!“

Martin prudce oddechoval. Hlídači se podívali jeden na druhého a pak, jakoby nic, pokračovali ven z haly. Sam se tázavě otočil k panu Bertonovi. Ten zavrtěl hlavou a rukou naznačil, že je všechno v pořádku. Pak přistoupil k třesoucímu se Martinovi.

„Jistě že můžu. Tenhle muž,“ ukázal na Solomona, „rozhodně není žádná zbytečně zveličovaná pirátská legenda. Je to můj velice tajný host. A ty jsi zase spolehlivý a diskrétní úředník.“ Vladimír Berton se významně odmlčel, pak pohlédl Martinovi do očí a pomalu se zeptal: „Martine Krone, dělo se zde dnes ráno něco neobvyklého?“

Úředník se snažil potlačit třes, po několika vteřinách zkroušeně svěsil ramena a sklopil oči.

„Ne, nic zvláštního,“ odpověděl tiše.

„V pořádku,“ odvětil pan Berton a poplácal ho po rameni. „Běž domů a pořádně se vyspi. Měl jsi dnes dlouhou noc.“ Pak pokynul pirátovi a vydal se ke dveřím. Solomon s klidem a úsměvem prošel kolem Martina, aniž si ho jakkoliv všímal, a odcházel za Vladem. Mladík si ještě chvíli prohlížel nešťastného Martina a pak následoval oba muže ke dveřím.

„Vůbec ses nezměnil. Stejný hlupák jako kdysi. Nikdo jiný nepokouší štěstí tak zbytečně jako ty.“

Vladimír Berton se hněval a dával to bez zastírání najevo. Procházeli dlouhým úzkým dvorem spojujícím skladištní halu s několika dalšími budovami.

„No jo, no jo…“ smířlivě přitakával Solomon. „Však o takovej risk zasejc nešlo, ne? Dal jsem ti přece dopředu vědět.“

Vlad se ušklíbl a pirát se uchechtl.

„Ale stejně sis nemohl odpustit ten teatrální příchod. Stačilo se skromně obléct a nenápadně si mě v průběhu dne najít.“

„Víš, že mně skromný oblečení prostě nějak nepadne. A navíc to tady máš všecko hezky pod palcem. To jsem aspoň slyšel, není to tak?“

Vlad se uklidnil, ale dobrou náladu rozhodně neměl. „Samozřejmě že mám! Ale přiděláváš mi problémy a děláš to naschvál. Měl bych ti jednu vrazit.“

Pirát se zatvářil ublíženě. „Jak tě tohle mohlo vůbec napadnout?!“

Muži došli ke dveřím nejvzdálenější budovy. Starý šlechtic je otevřel a pokynem zval oba dovnitř. Vstoupili do předsíně, z níž vedlo několik dveří a dvě zatočená, symetrická schodiště do prvního patra. Nebyl to velký prostor, ale dýchala z něj jednoduchá a praktická útulnost. Podlaha byla pokrytá nízkými koberci, na stěnách visely obrazy a schody lemovalo dohladka vybroušené tmavé dřevěné zábradlí.

„Tenhle dům je mým útočištěm, když pracuji v přístavu. Chovej se tady jako doma.“

Když Vlad viděl, jak se Solomonovi rozlévá po tváři úsměv, dodal: „Ne, vlastně ne. Rozhodně se jako doma nechovej.“ Pak si najednou něco uvědomil. „Ještě jsem vás dva nepředstavil. Tohle je Dorian, můj starší syn.“

Mladík si s pirátem podali ruku. „Moc mě těší, pane Hejku. Hodně jsem toho o vás slyšel.“

„No podívejme se! Takovej fešák. To asi nebude po tátovi, co?“ Pirát opět ukázal zuby v širokém úsměvu a Dorian mu úsměv oplatil. Solomonova dobrá nálada se nakažlivě šířila. „Pro tebe nejsem žádnej pan Hejk, ale Solomon.“

„Zapamatuji si to,“ odpověděl zdvořile Dorian.

„Čas na klábosení ještě přijde,“ přerušil představování Vlad. „Máme teď na práci důležitější věci. Dorian musí dohlédnout na pana Krona. Zdál se poněkud rozčilený, tak aby třeba po cestě domů nezabloudil. A postarej se, ať Solomonova tichá a vzorná posádka dostane něco dobrého na zub, aby jim ten klid vydržel.“

Dorian přikývl. „Na brzkou viděnou, pane Hejku.“ Zavřel za sebou dveře a zmizel na dvoře.

„Kluk má vlastní hlavu, jak je vidět,“ ušklíbl se Solomon. „Takže alespoň tohle po tobě rozhodně má.“

„Má toho po mně až zbytečně moc,“ odpověděl Vlad a zatáhl za pentli visící u stěny vedle dveří. Kdesi v dálce zazvonil zvonek. „Nechám nám přinést něco k snídani. A ty mi zatím můžeš milostivě povědět, jaký zbytečný nesmysl tě přinutil riskovat, že oba dva přijdeme o hlavu.“

„Je to se mnou až k nevíře, že?“ podivil se bez jakékoliv vážnosti v hlase pirát. „Ale stojí to za to, slibuju. Týká se to tebe úplně stejně jako mě. Vlastně se to týká tak nějak úplně všech, řekl bych…“

Erik se převalil v posteli. Bylo sice ještě dřív než velmi brzy ráno, ale on nemohl dospat. Za chvíli by ho stejně přišel vzbudit Teodor, který byl k ruce Erikovi i jeho bratru Dorianovi. V posledních letech ovšem Dorian trávil hodně času s otcem a pomáhal mu s chodem společnosti, a tak býval Teodor většinu času poblíž Erika. Erik ho považoval spíše za přítele než za zaměstnance nebo sluhu. Vlastně už od dětství obou bratrů zastával roli jakéhosi neoficiálního vychovatele. Otec na ně mnoho času neměl, takže Teodor se jim stal velice blízkým.

Erik vstal a začal se oblékat. Na tahle setkání na pomezí noci a dne se pokaždé těšil. Mistr Tramerius ho brával do tajných archivů. Vždycky to bývalo v tuhle nelidsky brzkou hodinu. Navštěvovat tato místa měli samozřejmě zakázáno všichni kromě vysokých představených řádu. Archivy ale nikdo nestřežil — pokud nepočítáme několikery mohutné zamčené dveře a jeden tajný vchod. Nacházely se hluboko ve sklepeních a téměř nikdo o nich nevěděl. Kromě pár vyvolených ze samotného řádu se dalo mluvit pouze o několika velmi významných lidech. Jako třeba král nebo Erikův otec. To on mu také vzdělání v Nebeském řádu zařídil.

Nebeský řád zastřešoval jediné oficiální náboženství celého kontinentu. Samozřejmě se tu a tam vyskytovaly drobné odlišnosti, neboť Elisianské království bylo obrovské. A čím dále od Mořské Brány, tím více si lidé dělali věci po svém. Nebeští bohové však ovlivňovali život všude. Jelikož jich bylo nespočet, stejně jako zvyků, které se k nim vázaly, dokázal řád vniknout do každé, i té nejodlehlejší a nejmenší vesničky. Svůj vliv šířil řád nenápadně a postupného sbližování tradic po celém vnitrozemí si nikdo v průběhu let snad ani nevšiml.

Tradovalo se, že lidé věřili v nebeské bohy od té doby, co jejich předci zvedli hlavu, aby se podívali vzhůru. Avšak ten rozhodující okamžik, který z Nebeského řádu udělal jediného, neotřesitelného zástupce víry, přišel asi tak před šesti sty lety. V době, kdy se podařilo porazit magii.

Než vzniklo Elisianské království, celá zem se choulila pod neomezenou vládou magie. Nejmocnější mágové si říkali Vědoucí. Ovládali různě velké části země a po většinu času mezi sebou bojovali. Obyčejným lidem nebyla v podstatě dána jiná možnost než se stát jejich otroky. Před necelými šesti sty lety se ale objevil člověk, který všechno změnil. Jmenoval se Rondon. Podle pověstí si ho bohové vybrali, aby lidstvo vyvedl z bezvýchodné situace a svrhl magickou tyranii. S jejich pomocí a s pomocí Černé armády, kterou svěřili pod jeho velení, prý porážel jednoho mága za druhým. Lidé se k němu přidávali, až nakonec sjednotil velkou část území. Vědoucí pochopili, že jejich roztříštěnost by se jim nakonec stala osudnou, a tak se poprvé v historii ti nejmocnější z nich spojili, aby si zajistili vítězství. Napadli Rondona v pevnosti Normaran, v místě, kde se řeka Rula vylévá z hor a strmě padá do údolí — lidé tomu místu říkají Normaranské vodopády. Spojenou silou drtili Rondonovy muže, až mu nakonec stanuli tváří v tvář v nejvyšším místě pevnosti. V okamžiku zmaru a posledního vzdoru prý bohové vystoupili z brány mrtvých a pomohli Rondonovi Vědoucí porazit. Ten se pak stal prvním králem a otcem zakladatelem Elisianského království a založil i Nebeský řád, aby chránil lidi před magickým otroctvím a zabránil návratu starých pořádků. Magie zmizela ze světa. A spolu s ní vše nadpřirozené. Do dnešních dnů po ní nebylo ani vidu, ani slechu.

Zůstaly ale příběhy. A legendy. O dracích, kteří na jediné máchnutí křídel dokázali přeletět celé město a jejichž zuby dorůstaly délky meče. O mořských obludách jedním kousnutím nebo úderem chapadla půlících loď. O jednorožcích, jejichž slzy dokázaly vyléčit jakoukoliv nemoc. O dávno zapomenutých tajemných říších a národech.

Erik na těchto příbězích vyrůstal. Hltal každé slovo z vyprávění, v nichž se vyskytl alespoň kousíček něčeho nadpřirozeného. Na rozdíl od Doriana, který nevydržel na jednom místě déle než deset minut, dokázal celý večer sedět na kožešině u krbu a poslouchat kohokoliv, kdo projevil ochotu mu vyprávět. Když se naučil číst, trávil většinu času ve společnosti knih. Bavila ho i škola, zajímal se o svět kolem sebe, rád chodil do přírody. Učil se poznávat stromy, květiny a zvířata. Fascinovala ho i řemesla. S oblibou navštěvoval loďařské dílny a pozoroval, jak z obyčejných prken a trámů vznikají mohutné koráby. Bavilo ho zjišťovat, jak věci fungují.

Dorian odmalička vymýšlel různé lumpárny se všemi dětmi, co se zrovna objevily po ruce. Honil se s nimi, šermoval klacky, a když před několika lety ukončil všeobecnou školní přípravu, začal se věnovat rodinné společnosti a pomáhal otci. Ten ale podporoval i Erika. Věděl, že poznávání světa a jeho historie je mu bližší než jednání s lidmi, intriky a starost o chod rodinného podniku. A tak zařídil, že mohl pokračovat ve studiu, a to v Citadele, hlavním sídle Nebeského řádu. I přes to, že otec měl s Citadelou vztahy velmi vlažné, ke studiu Erika přijali. Spolu s dalšími šesti mladíky z prominentních rodin ho vyučoval mistr Tramerius — matematice, nauce o hvězdách, náboženství, historii… Takové vzdělání získalo jenom pár lidí z celého království. Navíc se mistr Tramerius, jak se zdálo, s otcem přátelil — i když z několika jejich setkání, u kterých se náhodou Erik nachomýtl, by jejich vztah popsal spíše jako velice komplikovaný než přátelský. A tak Erik začal po čase dostávat tyto speciální lekce. Přehnaný zájem o cokoliv magického se odsuzoval jako nežádoucí, takže se lidé většinou o magii nezajímali. O to neuvěřitelnější se člověku jevilo, co vše archivy v Citadele ukrývaly.

Někdo zaklepal na dveře. Vešel Teodor se snídaní. Byl to vysoký starší muž s dlouhou nápadnou jizvou v obličeji, začínala nad levým okem a táhla se přes nos na pravou tvář. Dříve se na ni Erik s Dorianem vyptávali, ale Teodor je vždycky odbyl s tím, že je z dob, kdy sloužil v armádě, a není jim po tom nic.

„Dobré ráno. Myslel jsem si, že budeš vzhůru, takže nesu rovnou něco k snědku.“ Teodor se usmál a položil tác se snídaní na stolek vedle postele. „Než se najíš, tak ti nachystám koně.“

„Díky, Teo. Ale víš, že tolik toho určitě nesním.“ Erik se vyčítavě podíval na tác, kde se tísnila na vysoké hromadě míchaná vajíčka, dva chleby se sýrem a džbánek s mlékem. Ne že by nějaké jídlo odmítal, ale vždycky měl radši ovoce a zeleninu. Tak nějak mu lépe klouzaly do žaludku.

„Nesmysl. Pokud vím, tak tě čeká vzrušující den. Na to se musíš pořádně posilnit. A navíc — podle matky jsi hubený jak lunt. Mám za úkol s tím něco udělat.“ Na odchodu se Teodor zastavil ve dveřích a ušklíbl se. „Na cestu ti možná přibalím jablko a hrušku.“

Erik se pustil do snídaně. Raději jídával sám. Všichni v rodině milovali dobré a bohaté jídlo. On si ale na hodování nepotrpěl. Připadal si při společných večeřích nepatřičně, jako černá ovce. A vlastně nejen kvůli jídlu.

Rychle do sebe naházel pár lžiček smažených vajec, několikrát ukousl z krajíce chleba a zapil to trochou mléka. Pak se s nadšením a úsměvem vydal ke stájím.

Dorian se vrátil do hlavního skladu. Vládl tady klid. Nic nenaznačovalo tomu, že se přihodilo něco neobvyklého. Občas tudy prošel hlídač či dělník a v rohu u pracovního stolu sklíčený Martin pořád přerovnával rozházené papíry.

Zahlédl na konci haly Sama, jak rozmlouvá s jiným hlídačem, a vydal se za ním. Sam si ho všiml, a než k němu Dorian dorazil, rozhovor ukončil.

„Vím, že už bys měl mít dnes padla, ale musíme spolu ještě něco zařídit. Pan Kron vypadá dost rozrušeně, mám strach, aby se po cestě domů třeba někde neztratil. Ale napřed ještě někoho pověř, ať pošle na Solomonovu loď pár sudů vína a něco k snědku, aby si posádka měla čím zkrátit čekání.“

„Zásoby už jsou na cestě, takže o starost méně. Napadlo mě, že po dlouhé plavbě budou mít námořníci hlad, žízeň a chuť se jít podívat na břeh. Nechal jsem jim připravit takovou hostinu, že by je měla bezpečně zabavit.“

Dorian se usmál. Sam už mnohokrát dokázal, že je velmi schopný. Měl sice problémy s respektováním ostatních, zvláště těch, co mu přišli hloupí, a navíc dokázal mluvit takovým způsobem, že nešlo dost dobře odhadnout, jestli to, co říká, myslí vážně, nebo se druhému vysmívá. Ten typ člověka, který vás slušně pozdraví a popřeje hezký den, ale vy byste v tu chvíli dali ruku do ohně za to, že vás urazil, jenom nevíte čím. Dorian přesto vždy vítal, když ho práce zavedla do Samovy společnosti.

„Teprve na cestě? Čekal jsem, že touhle dobou se už zásoby vytahují na palubu. Takhle pozadu s plněním ještě nezadaných úkolů většinou nebýváš.“

„Máte samozřejmě pravdu. Ode dneška každý den ráno očekávám příjezd pirátské lodi a budu na něj jaksepatří připravený.“

„V pořádku,“ odpověděl pobaveně Dorian, když se kapitán postavil do pozoru. „Počkáme na pana Krona u východu ze skladů.“

„Smím se zeptat, co na pana Krona čeká?“ chtěl vědět Sam.

„Došel jsem k názoru, že je čas položit mu jednu důležitou otázku.“

Erik kráčel tichými kamennými chodbami Citadely. Většinou se nepyšnily nápaditou výzdobou. Pouze příležitostně se ve výklencích objevovaly sochy a průchody lemovaly jednoduché náboženské motivy. Z těch soch, vrhajících temné stíny, a tichých studených chodeb naskakovala Erikovi husí kůže i po několika letech, co Citadelu navštěvoval. Jak postupně scházel do nižších a nižších pater, tísnivý pocit vzrůstal.

Než sešel až do zdánlivě poslední úrovně, uběhlo alespoň patnáct minut. Citadela stála na mírném kopci u řeky a Erik tušil, že toto patro muselo být již velice blízko říční hladiny. Dříve sloužila Citadela jako pevnost. Stála na levém břehu řeky Ruly, pár set metrů od jejího ústí. Na téže straně řeky se tyčila i Mořská Brána, takže se monumentální kamenný útvar zvedal z okolní zástavby, která ho za ty roky, co se město rozrůstalo, úplně obklopila. Citadelu začali budovat asi před pěti sty padesáti lety na pokyn samotného Rondona. V té době se rozloha Elisianského království kvůli válkám čas od času měnila a některá území se od něj občas odtrhla. Rula, největší řeka království, byla v ústí do moře široká skoro kilometr. Dalo se po ní plout velkými nákladními nebo válečnými loděmi téměř pět set kilometrů do vnitrozemí a Citadela bránila její ústí. Na protějším břehu stála osamocená sesterská pevnost k Citadele náležící. Spojoval je vysoký most podepřený ohromnými kamennými pilíři postavenými na ostrovech a ostrůvcích. Obránci tak mohli proplouvající nepřátelskou loď z mostu zalít horkým olejem či smůlou a zápalnými šípy z ní udělat velikou hořící pohřební hranici.

Již dlouho však patřila Citadela řádu, jemuž ji věnoval král Senden, když velmistr podpořil jeho nárok na trůn na úkor Sendenova staršího bratra. Řád obýval hlavně pevnost na městské straně a její sesterskou část na druhém břehu nechával povětšinou opuštěnou. Zatímco využívaná část neztratila díky péči a opravám nic ze své monumentálnosti, druhá polovina pevnosti chátrala a pomalu, ale jistě se měnila v ruinu. Stejně tak dlouhý most, který obě strany spojoval. Erika to ale na druhou stranu neskutečně lákalo. Doufal, že se tam někdy podívá a prozkoumá tajemství, která se zde bezpochyby ukrývají.

Při své pouti chodbami mnoho lidí nepotkal. U hlavního vchodu a v přízemí se sice pohybovalo několik stráží, ale v posledních třech podlažích nenarazil na živou duši. Obytné prostory a frekventované chodby se nacházely spíše v horních patrech a v tuhle dobu stejně všichni spali. Těch pár vojáků, které potkal, se nad jeho přítomností nijak nepozastavovalo. Chodil sem vždy brzy ráno, sedával v knihovně a probíral se nekonečným množstvím uložených svazků. Neexistoval jediný důvod, proč by měl někdo něco tušit. Nemuseli se svým učitelem vůbec nic tajit. Zdálo se to až neuvěřitelně jednoduché. O existenci archivů vědělo pravděpodobně jenom velice málo členů řádu. A ti se o ně nestarali — zabývali se zcela jinými záležitostmi. A i kdyby je tajné místnosti lákaly, stejně to nemohli dát najevo. Vypadali by podezřele a svůj zájem jen těžko obhajovali. Klíče vlastnil jediný člověk — archivář. Tato místa už dlouhé roky navštěvoval pouze Tramerius. A teď sem začal brávat Erika.

Konečně došel na místo, kde se se svým učitelem setkával. Nikde ho neviděl, a tak se usadil na schody a čekal.

„Dobré ráno, Eriku.“

Mladík leknutím vyskočil a ohlédl se.

„Snad jsem tě nevyděsil?“ usmíval se potutelně mistr Tramerius. „No ale jsem rád, že jsi tu. Chvíli jsem si říkal, že jsi snad zaspal. Tak pojď, pojď.“

Mnich prošel kolem Erika a namířil si to dále chodbou. Ve špatně osvětleném prostoru vypadal v šedém hábitu skoro jako jedna z kamenných soch.

Tramerius byl starý. Výškou dosahoval Erikovi sotva po bradu. A navíc se trochu hrbil. Vlasů mnoho neměl, ale zato se pyšnil dlouhým hustým prošedivělým plnovousem staženým několika provázky, takže tvořil jakýsi ohon. Na obličeji mu však neustále pohrával mladistvý potměšilý úsměv.

Smál se velice rád a často vtipkoval. Vyučování s ním se neslo v klidném duchu a všichni jeho svěřenci ho měli rádi. Erikovi ale připadalo, že se jejich vztah od začátku vyvíjel trochu jinak. Často měl pocit, že v jeho výkladu slyší skryté narážky a hádanky a že Erika po očku sleduje, jestli chápe. Zkoušel ho. A od té doby, co ho vodil do archivů, se mezi nimi vytvořilo téměř přátelské pouto.

„Víš, Eriku, rozhodl jsem se, že ti dnes ukážu část archivů, do které jsem tě ještě nikdy nevzal,“ řekl mnich, zrovna když odemykal mohutné dveře. Pak jimi prošel a pokračoval další dlouhou chodbou osvětlenou olejovými lampami. Tramerius je musel čas od času plnit, jelikož sluhové do téhle části pevnosti neměli přístup.

„Dosud jsi viděl jenom spoustu knih. Knihy jsou samozřejmě to nejdůležitější, co v archivech je. Obsahují vědomosti, ke kterým by se dnes člověk těžko jinak dostal. Správná slova ve správný čas dokáží mnohem víc než jakýkoliv meč. Ale upřímně — na světě jsou mnohem zajímavější věci než knihy.“ Stařík se zastavil a podíval se s úsměvem na Erika. „Budeš si moct ten magický svět konečně trochu osahat.“

Erik se zamyšleně díval na svého učitele. Tramerius se zastavil a systematicky ohmatával kamennou zeď. Je pravda, že zatím s mistrem vždy studovali nějaké knihy. Neskutečně úžasné a rozhodně naprosto zakázané. Erik hltal řádky takovou rychlostí, že kdyby se jimi dalo zadusit, nepřežil by ani jednu návštěvu. Jednalo se ovšem o velice nesourodou sbírku. Nesouvisející díla, deníky či poznámky a kresby, které se podařilo dochovat a zachránit až do dnešních dnů. Studoval se svým učitelem například svazek věnovaný magickým rostlinám. Další vypadal jako deník mága, který se snažil z kamene vytvořit oživlou bytost. Dále se tu ukrývaly zápisy o pozorování ptáků, kteří migrovali podle různých magických vln. Poničená kronika neznámého města. Legendy o měsíční vrbě. A stovky dalších, které ani nestačil otevřít. Erik se knih nemohl nabažit. Z knihovny ale vedly dveře. A dnes se Erik konečně dozví, co se za nimi ukrývá.

Stařík mezitím našel, co potřeboval. Zatlačil na kámen, pár metrů napravo se kus zdi posunul hlouběji do stěny a odhalil úzké točité schodiště vedoucí dolů. Erik se už při své první návštěvě zajímal, jak mechanismus funguje, ale mistr to nevěděl, nebo mu to nechtěl říct. Dozvěděl se pouze to, že je poháněn pomocí vody.

Tramerius vzal ze stěny lampu a s Erikem v zádech se vydal po schodech. Prošli stísněným prostorem až k úpatí schodiště, kde se konečně objevily dveře do samotných archivů. Tramerius je jako vždy odemkl a oba vešli. Otevřela se před nimi Erikovi dobře známá veliká místnost — knihovna. Stěny zakrývaly vysoké regály zaskládané kromě knih různými pergameny a obrazy. Uprostřed postával neuspořádaně další nábytek, pár stolů, židlí a stojany, na kterých visely mapy. Na tomto místě trávil Erik se svým učitelem posledních pár měsíců mnoho času. Zde se seznamoval s tím, jak to vypadalo a chodilo, když magie vířila vzduchem, vodou i zemí, od Šedých hor, po celých Pláních až k Sinerskému pralesu, a omývala břehy spolu s mořským přílivem.

Jenže z protější stěny vedly ještě jedny dveře. Zdálo se, že nejsou příliš používané, zrovna teď se o ně opíral zabalený obraz a srolovaný gobelín. Erik se několikrát ptal, co je za nimi, ale starý mnich ho pokaždé s úsměvem odbyl, že to teď není jeho starost. Erikovi to samozřejmě vrtalo hlavou, ale místnost nabízela tolik zajímavých věcí, že touhu zkoumat tajemný průchod do útrob archivů překonala nutnost nejdříve si prohlédnout všechno ostatní.

Převzal od Trameria lampu a začal rozsvěcovat další, neuspořádaně postávající po zbytku místnosti. Mnich zatím odklízel věci ode dveří a pak hledal správný klíč na svém svazku. Erikovi se napětím rozbušilo srdce.

Stařík otevřel dveře a zahleděl se na Erika. „Tak, chlapče, konečně se podíváš, co dalšího archivy skrývají. Vezmi s sebou pár těch lamp, ať je tu něco vidět. Další zapálíme uvnitř.“

Erik pobral tolik světla, kolik mohl, a vešel za svým učitelem do místnosti. Tohle už nevypadalo jako knihovna. Byla to prostorná místnost, ovšem nijak zvlášť organizovaná. Stály tu stoly, regály, podstavce, skříně a truhly. Připomínalo to staré opuštěné muzeum. Erik rozmístil lampy, a zatímco je Tramerius zapaloval, rozhlížel se. Došel k jednomu z kamenných podstavců. Na něm leželo cosi špičatého, přikrytého plátnem. Opatrně plátno sundal. Pod látkou, opřený na stojanu, byl roh jednorožce…

„Páni,“ vydechl ohromeně Erik. „Nevěděl jsem, že něco takového ještě existuje.“ Velice pomalu vzal roh do rukou a prohlížel si ho.

„Několik reliktů se zachovalo až do dnešních dnů, ale bohužel ne mnoho,“ odpověděl Tramerius a zapálil poslední lampu. Pak přistoupil k Erikovi, vzal mu roh z rukou a opatrně ho položil zpět na stojan.

„Jestlipak víš, proč jsem ti to tady ukázal až teď?“ zeptal se, přitáhl si židli stojící opodál a pokynul Erikovi, aby se také posadil.

„To nevím. Možná jste si myslel, že bych mohl něco ukrást?“

„Ale no tak, Eriku,“ zavrtěl Tramerius nesouhlasně hlavou a rukama si tahal za vousy. „Vím, že najdeš lepší odpověď. Proč si myslíš, že tě vlastně o magii učím?“

Erik o tomhle nikdy zvlášť nepřemýšlel. Říkal si, že to prostě domluvil otec, aby mu udělal radost. Ale tohle nejspíš nebyla správná odpověď. Nemyslel si ani to, že Tramerius učil potají ještě někoho jiného. Starý mnich sloužil jako jediný správce, kterého archivy měly, a pokud věděl, nikdo jiný do nich nechodil. Až poslední dobou Erik. Také nebylo pravděpodobné, že se někde nacházela podobná sbírka jako tady. Rozhodně ne na územích pod křídly Nebeského řádu. Vypadá to tak, že Erik je jedním z mála lidí v království, který má alespoň nějaké povědomí o magické minulosti.

„Protože chcete tyto znalosti někomu předat. Jenže to určitě budete dělat ještě jednou, při výběru svého nástupce. Takže nevím. Je jasné, že někoho učit musíte, ale nevím, proč učíte právě mě.“

Tramerius se usmál a chvíli se na Erika díval.

„Moc dobře. Vzal jsi to pěkně od začátku. Tak to má být. Jak říkáš, není důvod, abych zasvěcoval někoho, kdo se správcem nestane. Takže sis vlastně odpověděl sám. Chci, abys byl mým nástupcem. Naopak na otázku, proč zrovna ty a ne někdo z našich řad, odpověď jednoduchá není. Ale věřím, že se k ní taky společně dopracujeme.“

Mnich odkudsi ze záhybu svého roucha vytáhl dýmku, zapálil si ji od plamene lampy a spokojeně zabafal. Erik na něho nevěřícně zíral.

„Já správce archivů? Ale vždyť nejsem ani členem řádu. A je mi teprve dvacet.“

„Není problém do řádu vstoupit. A než se naděješ, tak z novice budeš knězem a z kněze mistrem. Věk je jen otázkou času. A čas, věřím, že zatím máme. Důležité jsou osobní kvality, které se při dobrém vedení mohou právě časem rozvíjet.“

Mistr Tramerius se pohodlně opřel do židle, natáhl z dýmky a vypustil před sebe kouřové kolečko. Erik pozoroval, jak kruh pluje vzduchem.

„Nevím, jestli by mi otec dovolil stát se mnichem. Nemá Citadelu zrovna v lásce.“

„To máš pravdu,“ odvětil mistr. „Není zrovna zbožný. Ale na druhou stranu je to velice praktický muž. Vím, že si uvědomuje, jak může být taková role užitečná. A něco mi říká, že stejně jako já věří, že se stane ještě mnohem důležitější než dnes.“

„Proč by se měl správce archivů stát někým důležitým?“ zeptal se udiveně Erik. „Je to spíš taková čestná stráž, ne?“

Tramerius si povzdechl a najednou vypadal ustaraně, což u něho nebylo obvyklé.

„Tohle je důvod, proč jsem se rozhodl, že nastal čas ukázat ti i to, co jsi dosud neviděl. Chci se s tebou podělit o své trápení a je správné, abys tedy archivy poznal celé. Magie před mnoha lety prostě zmizela. Mágové ztratili moc. Zvířata i rostliny, s magií spoutané, se přestaly objevovat. Tohle všechno víš. Taky víš, že to začalo po bitvě u Normaranských vodopádů. Přemýšlel jsi někdy, proč se to stalo?“

„Podle toho, co se říká v Dějinách nového řádu, bohové po bitvě magii vypudili, aby ji lidé už dále nemohli zneužívat,“ odpověděl Erik.

„Ano, tohle opravdu řád říká. Lidé to prostě přijali, připadá jim to jasné jako slunce. Nemají důvod o tom pochybovat. Magie tady není, a není tady proto, že bohové nás před ní chrání. A řád se stará, aby to tak zůstalo. Zvolili si Rondona za svého vykonavatele a svěřili jemu i jeho následovníkům kus své moudrosti. Díky jistotě, že se s námi nese kus boží pravdy, je řád mocný a vážený. Ani ten poslední opilec, který na žádný svatý obřad nepáchne, nepochybuje o váženosti a moudrosti našich kněží. Ale co by se stalo, kdyby si lidé začali myslet, že tady žádní bohové nejsou?“

„Proč by si něco takového měli lidé myslet?“ zarazil se Erik.

„To právě souvisí s tím, co mě trápí.“ Tramerius vytáhl odněkud z roucha placatku a dvě malé skleničky. Obě naplnil a nabídl jednu Erikovi. „Víš, to, co ti chci říct, by se dalo považovat tak trochu za rouhání. A kdybys někde rozhlašoval, o čem teď mluvíme, ani jednoho z nás by hezká budoucnost nečekala. Takže jsem si dovolil nabídnout ti takový malý přípitek na důkaz prohloubení důvěry, kterou mezi sebou máme.“ Stařík se ušklíbl a pozvedl skleničku. „Navíc to ber jako další přípravu na svoji učenou kariéru. Co bys to byl za duchovního, kdybys nevydržel pár náprstků u debaty nad smyslem života a boží moudrosti?“

Mnich do sebe obrátil obsah sklenice a spokojeně zamlaskal. Erik alkohol nepil. Tedy až na jednu výjimku, kdy se nechal od Doriana vtáhnout do oslavy jeho devatenáctých narozenin. Ještě dva dny potom nemohl nic sníst ani pořádně chodit. Ale tohle by asi zvládnout mohl. Vydechl a obrátil skleničku do sebe. Jakmile polkl, rozkašlal se a do očí mu vhrkly slzy. Tramerius se rozesmál.

„Má to sílu, co? Vyrábí to bratr Eugen, ale neptej se mě, z čeho nebo jak. Říká tomu doutnák.“

„Proč zrovna doutnák?“ zeptal se Erik, když popadl dech.

„Prý se mu jednou láhev vylila na stůl a ten začal okamžitě hořet. Ale nemůžeš věřit všemu, co Eugen říká.“

Erik se díval na pochechtávajícího se staříka. Podle toho, jak ho pálila pusa a krk, by tomu i věřil.

„Chtěl jste mi povědět, co vás trápí.“

„Ano, máš pravdu.“ Stařík opět zvážněl. „Víš, za ty roky, co jsem takříkajíc boží služebník, jsem měl dost času přemýšlet o různých věcech, budovat si vlastní názor a čelit pochybnostem. Tím, že mám přístup do míst, kam ostatní nemohou, je můj pohled trochu jiný. Samozřejmě jsem pátral po bozích ve světě i v sobě. Ale jediné božské, co jsem za ty roky objevil, se nachází tady ve sklepech Citadely. V archivu.“

„Ale tady jsou jenom pozůstatky magie a artefakty a knihy stvořené lidmi. Vzpomínky na temné období. Nepřijde mi, že bych něco božského přehlédl. Jenom samé nebezpečné věci, jak jste sám říkal. A navíc, magie je pryč. Nedokazuje to, že nás pořád někdo nahoře hlídá?“

„Ano, k takovému závěru je lehké dojít.“ Stařík si nepřítomně hladil vousy a zabafal z dýmky. „Ale když se zamyslíš nad tím, co nebo kdo to bohové vlastně jsou, tak si uvědomíš jednu věc, o které sice všichni vědí, ale nepřikládají jí váhu. Oni taky ovládají magii. Nebo možná nějakou jinou moc, magii podobnou. Jenomže jak se tedy tato moc od magie liší? Proti Vědoucím museli bojovat, nevyhráli lusknutím prstu. Rondona by bez jejich pomoci mágové rozšlápli jako švába. Neznáme z té doby mnoho podrobností, ale je lehké si představit, že Vědoucí mohli klidně válku vyhrát. Znamená to tedy, že Vědoucí mohli být stejně mocní jako sami bohové? A nedělá to z nich svým způsobem také bohy?“

„To nevím. Ale podle učenců bohové nezasáhli celou svou silou, aby si lidé museli svoji svobodu vybojovat sami. Aby si jí poté vážili.“

„Ano, to se vskutku říká. Ale to by znamenalo taky to, že spousta lidí umřela zbytečně jenom proto, že se bohům nechtělo ušpinit si ruce, nemyslíš? Navíc, poté co zemřel Rondon, přišla vleklá válka o moc. To bohové taky mohli předvídat a svým vedením jí předejít.“

Erik se zatvářil rozpačitě. Debata směřovala podivným směrem. „To by tedy znamenalo, že bohové jsou buď lhostejní, nebo ne dostatečně mocní, aby velkým mágům mohli vzdorovat.“

„Takhle lehké to asi nebude. Ale měli bychom vzít v úvahu možnost, že Vědoucí jsou bohům v některých věcech podobní. A to nás přivádí k další otázce. Myslíš, že by bohové dobrovolně vypudili magii ze světa, když magie je dost možná to, co jim zajišťuje moc?“

„Nevíme, jestli jsou bohové závislí na stejné síle jako mágové,“ vznesl námitku Erik. „A i kdyby ano, tak už z principu samotné víry věříme, by takovou oběť podstoupili. Jsou to naši ochránci.“

„Ano, ano, to je jasné. Ale máme tady několik nenápadných podobností. Jako že sluneční bůh Martel podle legend jezdil na jednorožci a měsíční bůh Estel měl u sebe vždycky hůl, ne nepodobnou těm, které používali mágové. V archivech jsou navíc ukryté i další zajímavé polemiky. Například že Celienův plášť byl živý a plný vůle. Možná něco jako spoutaný společník? Nebo Martelovo brnění, údajně vytvořené z dokonalého zlata. Knihu, kde se toto píše, jsem ti dosud neukázal. Na texty — i když stovky let staré a čistě akademické — útočící na podstatu víry jsi zatím nebyl připraven. Ovšem autor se v nich šikovně zabývá známými praktikami mocných mágů a pokouší se najít spojitosti s božským konáním. A právě poutání bytostí a hledání dokonalé podstaty jednotlivých esencí k těmto praktikám patřilo. Jak jsi poznamenal, nic to samozřejmě znamenat nemusí. Jenže pokud jsou tak obětaví, jak si myslíme, neznamenalo by to, že se vyhnou zbytečné válce a pomohou nám bezpodmínečně? A pokud tedy kvůli nám obětovali i svou moc, neznamená to, že teď už vlastně žádní bohové nejsou?“

Erik nikdy dřív o podstatě víry nepřemýšlel. Asi proto, že měl kolem sebe nekonečnou zásobu zajímavějších věcí, než jsou filozofické základy duchovního světa. Potřeboval si to proto nějak uspořádat v hlavě. „Takže podle vás bohové buď bojovali proti mágům jenom proto, že začali ohrožovat je samotné, a na nás jim vlastně vůbec nezáleželo, prostě nás využili. Nebo za nás sice bojovali, ale přišli u toho o svou moc, takže teď už žádné bohy nemáme?“

Stařík se opět usmál. „Ano, takhle nějak by se to dalo vyložit. Zatím chápeš dobře. Já si ale myslím ještě něco trochu jiného. Věřím v bohy a jejich dobrotu. Nemám důvod nevěřit. Jak jsi řekl, nevypadá to, že by nám kdy udělali něco zlého. Věřím, že za nás bojovali. Věřím, že u Normaranských vodopádů se postavili k rozhodující bitvě. Tam se ovšem něco stalo. Dost možná proběhla magická bitva tak ohromná, že to magii nějakým způsobem poškodilo. Pohřbilo. Představ si třeba nezastavitelný lesní požár. Nic hořlavého v něm nepřežije. Stejně jako nic magického po téhle bitvě.“

„Vy si myslíte, že bohové shořeli spolu s magií?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Tramerius a jen tak mimochodem si nalil další skleničku. „Oni možná někde jsou. Ale určitě nemají moc nás ochraňovat a rozhodně nemají vliv na to, že magie tu není. A dost pravděpodobně už neměli žádný vliv ani na to, co dělal Rondon po bitvě u Normaranských vodopádů. Celý řád je podle mě takříkajíc jenom jeho podnik.“

„To by ale znamenalo, že celý řád je podvod vytvořený k posílení jeho moci,“ pronesl smutně Erik. „Tomu se mi nechce věřit. Řád sdružuje tolik moudrých lidí. Nikdy nesesadil krále ani nevedl války. Pomáhá chudým a nemocným. V Citadele může člověk získat to nejlepší vzdělání. Je jasné, že pronásleduje lidi, kteří se nebezpečně zajímají o magii, kteří vytvářejí falešné kulty. Je to nakonec jeho povinnost…“

„To je samozřejmě pravda,“ skočil mu do řeči Tramerius. „Řád se k moci nehlásí nijak viditelně. Ale když se zamyslíš, tak ti určitě dojde, že má vliv úplně na všechno. Sám jsi to řekl, nejlepší vzdělání získáš tady. Elita království je ovlivňována přímo tím, co se dozví v Citadele. Kněží jsou všude velice vážení. Často působí jako rádci vévodů, guvernérů a starostů a také jako soudci a léčitelé. Nebeský řád je minimálně stejně tak mocný jako sám král.“

„Takže řád je špatný?“ zeptal se Erik. „Ale vždyť vy sám po mně chcete, abych do něho vstoupil.“

„Ne nutně špatný. Jenom velice mocný. A moc je něco, co se neprojeví, dokud se nepoužije. A když je ve špatných rukou…“ Stařík se odmlčel a nalil si další skleničku.

„A vy si myslíte, že se má něco špatného přihodit?“

„Rozhodně si myslím, že se má něco přihodit,“ přikývl mnich.

„A co?“ zeptal se Erik a tázavě se díval na mistra.

„Vypadá to, že se konečně přibližujeme k jádru věci.“ Tramerius se usmál, zabafal z dýmky, vyfoukl kolečko a tentokrát jím prohnal ještě jedno menší. „Víš, jestli nad námi momentálně nebdí žádný bůh, tak to už samo o sobě je ošemetná situace. Je to stejné jako s penězi. Jak moc dobře víš, dnes už naše peníze nejsou zlaté ani stříbrné. Našel se lepší způsob. Mince jsou vyráběny z fleradonia. Kovu tvárného pouze za nejextrémnějších teplot a po zpracování je skoro nemožné ho narušit, aniž by celý popraskal. Trocha zlata či stříbra je sice zapečetěna uvnitř mince, ale ten kousek představuje pouze nepatrnou část celé její hmotnosti. Nikdo mince neoškrábe ani nijak nepoškodí, takže si neustále drží svou hodnotu. Jak je ovšem možné, že lidé na to přistoupili a dobrovolně se vzdali svého zlata, stříbra a mědi?“

„Protože královská banka má velkou zlatou zásobu, kterou ručí za hodnotu mincí. Teoreticky je možné si zlato za mince vyměnit. A řád se za peníze také zaručil, lidé tomu tedy věří. Za tu spoustu let, co se platí fleradony, už o tom nikdo vlastně ani takhle nepřemýšlí.“ Erik se na chvilinku zamyslel, ale hned zase pokračoval. „To znamená, že Nebeský řád je v podstatě banka, která podle vás nemá ve sklepě vůbec žádné zlato. Akorát to zatím nikdo neví.“

„Velmi dobře,“ pochválil Erika Tramerius. „A kdyby se rozkřiklo, že v bance není žádné zlato, tak mince přestanou mít jakoukoliv cenu. U nás by to znamenalo podkopání víry, na níž je založeno naše království. Přece i král samotný je oficiálně jmenován a korunován velmistrem Nebeského řádu jakožto nejvyšší morální autoritou.“

„To nejsou dobré vyhlídky. Když nepočítáme Aranésany, kterým by se splnil jejich sen. Ale není důvod, aby o tom lidé takto začali pochybovat. Nebo si myslíte, že ano, mistře?“ zeptal se pochybovačně Erik. Tušil totiž, že lidé o tom z nějakého důvodu přemýšlet začnou. Jinak by Tramerius nevedl rozhovor tímto směrem.

„Teď se konečně dostáváme k tomu, proč se mnou sedíš v téhle místnosti zrovna ty a proč tohle všechno říkám právě tobě.“ Stařík dolil zbytek doutnáku do skleničky a vypil ho. Pak s povzdechem obrátil prázdnou placatku dnem vzhůru, jako by zkoušel, jestli se v ní někde neschovává kus pálenky bránící se vypití. Když zjistil, že ne, založil ji i se skleničkami někam do hábitu. „Za dobu, co mám to štěstí tě učit, jsem poznal jednu velice důležitou věc. Jsi můj první student, který se na magii dívá nadšeně, ale přesto nezištně a opatrně. Všichni ostatní by to celé tady považovali za zradu a rouhání. Nebo za něco úžasného, zbytečně zapomenutého, čeho se musí nějak vhodně využít. Ne pochopit, ale hlavně použít. Představovali by si, jak pozůstatky starého světa poslouží k budování nového. Například tady…“ Tramerius vstal, došel k podstavci, vzal roh jednorožce a podal ho Erikovi. „Co si představuješ a co cítíš, když ho držíš v rukou?“

Erik převzal roh a chvíli si ho prohlížel. „Vidím úžasné divoké majestátní zvíře. Přijde mi, že si snad ani nezasloužím ten roh si takhle prohlížet. Je to jako z jiného světa. Vždyť na jednorožci jezdil po naší zemi Martel. Kdo jsem já, abych jezdil na jednorožci?“

Mistr se usmíval. „Kdo jsem já, abych jezdil na jednorožci…“ řekl zasněně. Vzal roh, položil ho zpátky na podstavec a posadil se na židli. „Ostatní by se naopak s rohem v ruce už viděli, jak na jednorožci jedou. To je přesně důvod, proč jsem si vybral tebe. Máš touhu poznávat, ale taky pokoru a nadhled.“ Tramerius odložil dýmku na stolek vedle sebe a oběma rukama se zamyšleně prohrábl ve vousech. „Jiný člověk by například chtěl roh zasadit do velikého žezla, prohlásit se za bohy vyvoleného, zmanipulovat tisíce lidí a odjet šířit víru do Zlaté země.“ Slovo víru jako by skoro z pusy vyplivl. „A roh jednorožce není to jediné, čeho se tady dá zneužít… Víš, ať už jsme naší malou debatou dospěli k čemukoliv, tak jedno je rozhodně jasné. Boží moc a magie, pokud nejsou jedno a totéž, jsou od sebe vzdáleny asi jako dva rohy papíru. Šikovný člověk je může libovolně ohýbat k sobě, otáčet a skládat. Obyčejní lidé těžko poznají, kde je právě který roh. Vždycky záleží na tom, jak se co podá.“

„Ještě štěstí, že je tady všechno hezky pod zámkem, pod vaším dohledem, mistře,“ odpovídal s klidem v hlase Erik.

„To je právě ten problém. Je to pod zámkem, ale pouze zatím. To, čeho se obávám, by totiž změnilo spoustu věcí. Vlastně úplně všechno. Je možné, že ještě uplyne dost času, než k tomu dojde, ale je to podle mě nevyhnutelné. Víš, jak jsem ti povídal o bitvě u Normaranských vodopádů? Jak magie, stejně jako les, tak nějak shořela? Už od té doby uběhla spousta času. Ale les se po nějakém čase zase obnoví. Magie je síla, která odjakživa neoddělitelně ke světu patřila. Není pravděpodobné, že se podstata světa může nějak změnit.“

„To chcete říct, že…?“

„Ano. Věřím, že magie se vrátí. A podle mě tu nejsou žádní bohové, aby tomu zabránili.“

„Takže mi tvrdíš, že už to začalo?“

„Nedokážu říct. Vím jenom, že se o tom mluví. A myslím si, že tentokrát nevisí ve vzduchu jenom planý řeči.“

Solomon odložil příbor na prázdný talíř, vzal do ruky pohár s vínem a usadil se do pohodlného křesla v salonku sídla rodiny Bertonů. Vladimír se na něho zamyšleně zadíval a upil ze svého poháru.

„A jak vlastně víš, co se povídá na Vrbenské vrchovině? Co tam tebe tak může zajímat?“

Pirát se chvilku rozmýšlel, ale pak odpověděl: „Když to musíš vědět, tak smaragdový dub.“

„Ale ten se, pokud vím, po moři nevozí. Rozvážejí ho silně hlídané karavany. Aby byl neustále pod dohledem. Mimo království se s ním obchodovat nesmí. Co s ním máš co dělat?“ podivil se Vlad.

„No, my ho tak trochu pašujeme do Zlatý země,“ ušklíbl se Solomon. „Místní nedostávají od guvernéra moc dobrý ceny. Až ten to teprve pořádně nastřelí a vyváží dál. Nejsou z toho dvakrát odvázaní. Takže když jsem tam náhodou zavítal já a s klukama dřevorubeckýma se domluvil, že jim dám dvakrát tolik, tak sice radostně nejásají, ale o to radostněji mlčí. Naprosto bez řečí všechno zařídí, dřevo je na místě, nikdo se neptá, nikdo nic nevykecá a guvernér nemá o ničem tušení. Děláme to teprve pár let, ale je to skvělá věcička. Přepadání lodí je nebezpečnej podnik. Pašování, to je budoucnost, kamaráde!“

Vladimír se usmál. „Asi nám začínáš stárnout, Sole. Kdyby ti tohle někdo řekl před dvaceti lety, tak ho hodíš přes palubu, ať si jde pašovat jinam. Rabování, přepadání, bez toho jsi nežil.“

„To víš, i já začínám pomalu myslet na stáří. Zvlášť na to, že bych se ho rád dožil,“ odpověděl se smíchem pirát. „Nějakej menší ostrůvek, třicet konkubín, pečení humři k snídani, znáš to.“

„Nakonec budeš ještě rád, když tě za pár let schovám jako podkoního u sebe ve stáji,“ uchechtl se Vlad.

„Uvidíme, kdo se u koho nakonec bude schovávat,“ ušklíbl se opět Solomon. „Ale zpátky k věci. Jestli znovu začala růst měsíční vrba, tak se magie vrací. Než tady někdo začne vrhat blesky a ničit svět, může to trvat spoustu let. Vlastně se toho možná ani nemusíme dožít. Ale ten strom…“ Pirát zahvízdal a významně pozvedl obočí. „Co všechno by mohl podnikavej, schopnej a vynalézavej člověk dokázat, kdyby mu měsíční vrba říkala pane.“

Vlad chvíli pozoroval Solomona, který mu pohled tázavě vracel. V místnosti se vlnilo napětí. Jako když se do vzduchu vyhodí mince, někdo ji chytí, překlopí si ji na ruku a pak chvilinku čeká, než ukáže, která strana padla. Vlad se zvedl z křesla a s rukama založenýma za zády došel k oknu. Solomon trpělivě čekal.

Za okamžik se Vlad obrátil k pirátovi.

„A jak by sis to asi tak představoval? Naběhneme do lesa, pokácíme, co potřebujeme, a pak budeme bohatí? To už stejně oba jsme. A nakonec nás pověsí za zradu. Tebe ale pověsí stejně, takže nemáš moc co ztratit. Na rozdíl ode mě. Co si od toho slibuješ?“

Solomonovi zahrál na tváři úsměv.

„Já chci loď.“

„Tak loď, říkáš?“ Vlad došel ke křeslu, posadil se, lokty položil na opěradla, opřel o sebe dlaně, propletl prsty a zamyšleně si Solomona prohlížel. „Loď ze dřeva měsíční vrby. To jsou velké plány. Podle pověstí má její dřevo spoustu neuvěřitelných vlastností. Ale nic z toho taky nemusí být pravda. Navíc si neumím představit, kde vezmeš tolik dřeva, aby se z toho dala postavit loď. A pak taky pořád nevím, co z toho budu mít já.“

„Ty z toho budeš mít všecko ostatní. O všechno se podělíme, a jak se loď začne houpat na vodě, přenechám celý tohle malý přilepšení jenom tobě. Veškerý dřevo, co z toho potom vzejde, je tvoje. Samozřejmě se na tebe potom nevykašlu, to dá rozum! Pomůžu, jak se dá. Je jasný, že o peníze ti nejde, ale nic bych nedal za to, že už teď ti hlavou běží několik skvělejch nápadů, jak ty magický třísky využít.“

„Dejme tomu. Ale proč k tomu potřebuješ mou pomoc? Podle toho, co jsi říkal, máš s místními dřevorubci dobré pracovní vztahy. Jestli nějaké dřevo vážně je, nejspíš si ho obstaráš.“ Vlad se na Solomona díval, jedno obočí měl pozvednuté. Přemýšlel. „Jsem sice loďař, moje dílna je dost možná nejlepší v království, ale pochybuji, že bys za mě nenašel slušnou náhradu. Takže tohle není jediný důvod, že?“

Solomon se šibalsky usmál. „Jak já s tebou mám jednat, když mě prokoukneš jako malýho kluka? Věc se má tak, že já vím o kouzelnejch stromech velký hnědý. Ale co na druhou stranu vím, tak to, že tvůj synek se tím docela zabejvá. A výprava za kouzelným stromem určitě potřebuje někoho, kdo o podobných záležitostech něco ví. Pochybuju, že se dočkám pomoci od nějakýho mnicha. Na druhou stranu mladýmu Erikovi by určitě prospělo podívat se do světa na zkušenou.“

„Ale, tak ty víš i tohle?“ pokýval uznale hlavou Vlad a pohledem si měřil nevinně se tvářícího piráta. „Dobrá. A jak by sis to teda, čistě teoreticky, všechno představoval?“

Solomonovi se zablesklo v očích. Naklonil se dopředu, gestikulující ruce poletovaly nad stolem a s nadšením se pustil do vysvětlování: „Já to vidím takhle. Erik se mnou popluje na ostrovy Naděje. Tam se mám potkat s Lili. Erik se k ní připojí a poplují na Vrbenskou vrchovinu. Porozhlédnou se a zjistí co a jak. Potkáme se spolu zase za měsíc na stejném místě.“

„Tak s Lili?“ podivil se Vladimír.

„Je z ní teď kapitán na jedné mé lodi,“ odpověděl Solomon a v hlase mu zněla hrdost. „Divil by ses, čeho všeho je ta potvora schopná. Už to dávno není malá křehká holčička.“

„Nakonec to asi není až takové překvapení. Nevyrůstala zrovna v růžovém pokojíčku mezi panenkami,“ pronesl zamyšleně Vladimír. Pak pokračoval: „Jestli Erik popluje s Lili na Vrbenskou vrchovinu, co budeš mezitím dělat ty?“

„Já pojedu najít a navštívit jistou dámu, která by mně mohla říct, co nás čeká a nemine. Pokud se mi ovšem povede tu dámu najít… Ale kdo hledá, najde, a začít je půlka úspěchu, nebo jak se to říká.“

„Ale, ale… podívejme. A jak to asi tak uděláš? Prohledáš celý oceán? Ledaže…“ Vladimír pozvedl obě obočí, ale vzápětí se chápavě ušklíbl. „Ty jsi ji už viděl, že? Myslím od té doby, co jsme ji spolu našli. A byla to taky ona, kdo ti řekl, že změny už jsou na cestě. Jen tak bys na nějaké povídačky o měsíční vrbě neskočil, ty tady kolovaly odjakživa. Jedině že bys dopředu věděl, že něco přichází.“ Vlad otočil hlavu na stranu, zahleděl se na prázdnou láhev vína, ale za okamžik ho narovnala další vlna pochopení. „To ona ti pomohla utéct z Dračího spáru! Bez ní bys tam hnil doteď. Ty jsi vážně jedno velké překvapení, Sole.“

Solomon uznale zavrtěl hlavou a usmíval se. „Jak už jsem říkal, jak já mám s tebou o něčem jednat, když jsem pro tebe průhlednej jak sklo. Máš pravdu, několikrát jsme se potkali. A teď ji potřebuju najít a zjistit, jak se věci mají. Nemá smysl ztrácet čas, prostě začneme jednat na více frontách. Navíc, Erik si určitě užije Liliinu společnost víc než tu mou. Za ty roky, cos ji neviděl,“ Solomon se ušklíbl, „se z ní stala skutečně velká osobnost. Pochybuju, že Erik někdy viděl ženskou jejího formátu.“

„Nejde o to, jestli si Erik užije nebo ne. Ale o to, aby se vrátil zpátky. Jestli se mu něco stane, tak tě už nikdo nikdy nepověsí, protože k tomu nedostane příležitost.“

Vladův hlas prozrazoval, že to sice není výhrůžka, ale velmi rychle se to může změnit. To Solomon samozřejmě cítil.

„Postaráme se o něho jako o prince. Nakonec, i když jsem teda nedostal žádný oficiální oznámení o jeho narození,“ v pirátově hlase zazněla výčitka, „tak se považuju za takovýho neoficiálního kmotra. Je to rodina a nikdo si netroufne ublížit někomu, kdo je moje rodina.“

„Mám strach, aby mu někdo neublížil právě proto, že by ho mohl považovat za tvoji rodinu,“ povzdechl si Vlad. „Ale na druhou stranu, Erikovi by vážně prospělo podívat se do světa. Pořád samé knížky… Skoro ani paty nevytáhl z Mořské Brány. Potřebuje vidět, jak to vypadá tam venku. Získat jinou perspektivu.“

„Moře rozhodně umí udělat z chlapce chlapa. Jak sám moc dobře víš.“ Solomon na Vladimíra mrkl a usmál se. „Navíc si myslím, že do toho určitě bude celej žhavej. Vždyť je do té magie zažranej jak pes.“

Vladimír si povzdechl. „Tak to vypadá, že jsem se domluvil s největším psancem království na tom, že budeme páchat velezradu. Některé dny jsou prostě lepší než jiné.“ Došel k prosklené skříňce, otevřel ji a z nejvyšší police vytáhl osamocenou láhev. „Tohle jsem si šetřil pro zvláštní příležitost. Takže co kdybychom se podívali na dno a tys mi povykládal, jak ses sakra celé ty roky měl?“

Martin se šoural poloprázdnými ulicemi. Občas vrazil do náhodného chodce nebo klopýtl o kámen. Po chvíli dorazil na Kamennou třídu — širokou dlážděnou cestu táhnoucí se městem od Citadely, s odbočkou k přístavu, přes náměstí Slunce až k severní bráně, kde pokračovala pod hradbami a přes most směrem do vnitrozemí. Oddělovala nejbohatší část města od jeho různě chudého zbytku. Sloužila nejen jako dopravní tepna, ale také jako nekonečné tržiště. U stánků po stranách ulice už tu někteří kupci začínali zvolna rozkládat své zboží. Martin došel k pekařství, před kterým kdosi chystal stoly a pulty. Prohodil s kupcem pár slov, dal mu několik mincí a on mu na oplátku podal bochník chleba. Pak stejně pomalu pokračoval dál a po necelých sto metrech zahnul do postranní uličky. Kousek dál na nároží se o stěnu opíraly dvě postavy v kápi. Když úředník odbočil z hlavní třídy, zmizely z velké ulice osvětlené vycházejícím sluncem zpět do stínu i ony.

Martin nepřítomně pokračoval hustou chudinskou zástavbou. Úzké uličky v okolí přístavu nepříjemně páchly a pokrývala je špína. Martin to však ve svém rozpoložení nevnímal. Ignoroval husté hnědé kaluže máčející mu nohy občas až po kotník i doupata žebráků poskládaná z prken a hadrů přisátých do škvír a mezer mezi domy. Na chvíli se zdržel v jedné nevalně vypadající hospodě, jmenující se podle popraskaného vývěsního štítu U Medvědí hlavy. Za moment vyšel a kromě chleba nesl ještě láhev.

Když opět vystoupil z páchnoucích uliček do přívětivějších končin města, zastavil se u jednoho slušně vypadajícího domu, odemkl dveře a zmizel uvnitř.

Za chvíli se na rohu ulice objevily i dvě postavy v kápi. Kromě nich nebylo nikde ani živáčka. Došly až ke dveřím Martinova domu a zaklepaly.

„Co myslíš, Same? Jak to dopadne?“ zeptal se Dorian kapitána.

„Máte pro něho zajímavou nabídku, pane. Nikdy mi to nepřišlo na mysl, ale podle toho, jak se dnes ráno přestal ovládat, tak bych si vsadil, že ji přijme. Dejme tomu deset stříbrných?“ Kapitán tázavě zvedl jedno obočí.

Dorian se pousmál. „Já si hádat netroufám, ale nepokazím napětí z dobré sázky. Platí.“ Mladík pochyboval, že existuje bůh, co by schvaloval sázení na hrátky s lidským osudem, ale Samova lehkost bytí byla prostě nakažlivá.

Dveře se otevřely a v nich stál unavený úředník. Chvíli na dvojici překvapeně zíral. „Pane Doriane? Co tady děláte? Já… Potřebujete ode mě něco?“ Hlas se mu třásl a oči prozrazovaly strach, ale i vzdor.

„Omlouvám se, že tě rušíme takhle brzo. Určitě se chystáš spát. Máme ale záležitost, která nesnese odkladu. Můžeme prosím dál?“

„Jistě, jistě, pojďte,“ odpověděl Martin a uvolnil jim místo ve dveřích.

Oba muži vešli dovnitř. Unavený úředník za nimi zavřel a vedl je z předsíně do větší místnosti, kde stál kulatý stůl a kolem něj pár jednoduchých křesel.

„Můžu vám nabídnout něco k pití?“ zeptal se Martin a rukama nervózně poklepával na opěradlo sedačky. „Myslím, že tady někde něco mám.“

„Ale proč ne? Rádi si dáme skleničku. Že, Same?“ Dorian se podíval na svého společníka, který souhlasně pokýval hlavou.

„Dobrá, hned to bude. Udělejte si pohodlí.“

Martin odběhl ke skříňce v rohu a začal v ní něco hledat. Dorian se posadil do křesla a zamyšleně se díval na úředníka. Sam se zatím procházel po místnosti a se zájmem zkoumal vybavení pokoje. Po chvilce pan Kron vylovil z útrob skříně tři sklenice a z police u dveří vzal láhev, kterou před chvílí koupil. Sklenice naplnil, nabídl je hostům, sedl si do křesla a hned se plným douškem napil. Dorian si pohrával se sklenicí průhledně hnědého nápoje a chystal se začít rozhovor. Předběhl ho Martin, který se pustil horečnatě do řeči.

„Já vím, že jsem ve skladu jednal unáhleně. Ale nenapadlo mě, že pan Berton zajde až tak daleko, že se bude bavit s… pirátem!“ Nervózně ze sebe sypal slova jako lavinu. „Samozřejmě jsem panu Bertonovi věrný. Vím, co obnáší pracovat pro vaši rodinu, stejně jako všichni! Nemusíte se bát!“

Dorian úředníkovi koukal do očí. Vzdor už zmizel, zůstal jenom strach. Napil se a ještě chvíli nechal Martina v nejistotě. Pak promluvil:

„To moc rád slyším, Martine. Ale já o tobě nepochybuji.“

Překvapený úředník zíral na muže naproti v křesle. Po pár vteřinách se vzpamatoval a teď už přesvědčivějším hlasem pokračoval:

„Jistě že nepochybujete. Nakonec taky nemáte důvod. Ale tedy, jestli se můžu zeptat,“ rozpačitě přejel pohledem z Doriana sedícího v křesle na Sama procházejícího se místností, „proč jste za mnou vlastně přišli?“

„Víš, to je trochu komplikované. Samozřejmě ti to hodlám sdělit, ale nejprve potřebuji slib. Že to, co uslyšíš, zůstane jenom mezi námi.“ Dorian spiklenecky na Martina mrkl. „Můžeš mi to slíbit?“

Martin se zatvářil rozpačitě, očividně nevěděl co říct. Pořádně se napil — až mu vytryskly z očí slzy.

„Já… nevím, pane Doriane. Jak mohu dát slib, když nemám tušení, o co půjde? Ne že bych vám nevěřil, ale prostě… rozumíte?“ Martin se nešťastně, plaše a tázavě díval na Doriana. Jako pes, co čeká bití.

„Tomu samozřejmě rozumím. Stavím tě do těžké pozice. Nic si z toho nedělej, jako bychom se tady nikdy neobjevili.“ Dorian si povzdechl a pomalu vstal z křesla. „Jenom jsem si říkal, že tvůj odpor vůči Hejkovi vypadá dost osobně. Že jsi ochotný mu trochu zatopit, nic víc. Hezký den, Martine.“

Mladý šlechtic se zvedl z křesla a spolu s kapitánem zamířili ke dveřím. Ale ještě než stihli vzít za kliku, Martin je zastavil.

„Počkejte. Říkáte zatopit Solomonu Hejkovi? Víte… Možná jsem se unáhlil. Vyslechnu si, co máte na srdci. Slibuji, že nikomu nic neprozradím.“

Dorian si povzdechl a pokýval smutně hlavou.

„Správné rozhodnutí,“ řekl Dorian a otočil se k Martinovi. „Takže už se nemusíme dál zdržovat a přejdeme rovnou k věci. Víš, je to k nevíře, ale i já si myslím, že všechno má své meze. A ty podle mě můj otec právě překročil. Možná už je prostě starý, má zakalený úsudek. Já vím, že spoustu věcí nejde dělat tak, jak by se slušelo. Vždyť to znáš, Martine, pracuješ pro nás dlouho.“ Mladý muž si znovu povzdechl a napil se. Úředník souhlasně přikyvoval. „Ale přivítat pod svou ochranou Solomona Hejka,“ to jméno vyslovil s velkým důrazem, „je podle mě už příliš. Mohlo by to potopit celý náš podnik, dokonce i rodinu. Veliká nezodpovědnost.“

„Rozhodně. Veliká nezodpovědnost!“ přitakával Martin z protějšího křesla. „Co s tím ale můžeme dělat?“ zeptal se s náznakem nedočkavosti v hlase.

„Dobře že se ptáš. To je totiž přesně důvod, proč jsem přišel za tebou. Potřebuji, abys otce udal městské stráži.“

Martin se zatvářil nevěřícně a vyděšeně.

„Ale jakmile to udělám, je se mnou konec, nedožiju se ani…“

„Klid, klid, klid!“ přerušil Dorian úředníka. „Všechno zařídím. Sam se o tebe postará. Nepřijdeš k úhoně. Navíc dostaneš slušný balík peněz, abys mohl v klidu začít nový život. Vše půjde jako po másle.“ Opřel se do křesla a nechával pana Krona přemýšlet. Když už se úředník chystal něco odpovědět, znovu ho předběhl a dodal:

„A Solomon Hejk se pohoupe na provaze. Jen a jen tvou zásluhou.“

To Martina opět na pár vteřin umlčelo. Když znovu promluvil, měl hlas roztřesený, ale tvář mu zalil odhodlaný výraz.

„Ano. Udělám, co bude třeba. Je to správná věc.“

„To je správný přístup! Nespletl jsem se v tobě.“ Dorian se na Martina usmál. „A nemusíš se bát. Až bude po všem a otec za mřížemi, nikdo si na tebe ani nevzpomene. A já povedu podnik lépe.“ Zvedl se z křesla, ale než se vydal k odchodu, ještě se zarazil.

„Co tě tak trápí? Co tě žene k tomu, že Hejka nenávidíš tak moc, že jsi kvůli němu ochoten riskovat svou budoucnost i život?“

Martin Kron se zachmuřil.

„Přišel jsem kvůli němu o mladšího bratra. Byl Hejkem odmalička posedlý. Pořád si nechal vyprávět pirátské historky — vymyšlené i pravdivé. Jak jen trochu dorostl, chodil do přístavu a poslouchal po hospodách každého opilého námořníka, který se uvolil mu o té pirátské špíně vyprávět. Nakonec — neoslavil ještě ani šestnáct — se jednoho dne nevrátil domů.“ Úředník si povzdechl a vypadal stále více zasmušilý. „Hledal jsem ho, ale zjistil jsem jen to, že přemluvil kapitána jedné lodi, aby ho vzal s sebou. Zmizel na moři.“

Úředník se na chvíli odmlčel, ale Dorian cítil, že ještě nedopověděl všechno, co měl na srdci, a tak zůstal potichu. Martin se napil a pokračoval:

„Matka v té době bojovala s nemocí. Ale vypadalo to, že se uzdraví. Otec umřel už dost dávno, takže bratra vychovávala sama. Jenže když zmizel, žal ji úplně skolil. Velice krátce po tom skonala. Hejk je zlo a je zvrácené, že ho lidé dokáží dokonce obdivovat. Má na svědomí i smrt lidí, kteří jsou od něho tisíce kilometrů daleko a nikdy je nepotkal — jako můj bratr a matka.“

„To je mi líto, Martine. Už tě ale chápu.“

„Kdyby nebylo toho zasranýho piráta, oba by žili!“ Martin vstal z křesla a popošel k Dorianovi. „Ale teď konečně ke slovu přijde spravedlnost. Nevěřil jsem, že se mi kdy v životě něco takového poštěstí. Teď je to tady a já udělám správnou věc. A nic mě nezastaví!“ S hrdým výrazem natáhl k Dorianovi ruku. Ten mu ji pevně stiskl.

Kdyby Martin více sledoval, co se kolem něj děje, všiml by si, že Sam už nějakou dobu stojí za jeho křeslem. Jenže rozhovor ho uchvátil a při tom vzrušení, smutku, odhodlání i strachu, které v něm rozprava vyvolala, vnímal okolí stále méně.

Dorian držel mužovu ruku a se smutným výrazem se mu díval do očí.

„Tohle mě mrzí, Martine,“ řekl a pokynul hlavou za úředníkovo rameno.

Martinu Kronovi se po tváři rozlil nechápavý výraz. Ten se ve vteřině změnil na vyděšený, ale než se stihl otočit, obličej mu zkřivila bolestná grimasa a výkřik ztlumila dlaň, která mu zakryla ústa.

Úzká čepel zajela do těla v oblasti ledvin ještě několikrát. Potom Sam chytil úředníka zezadu pod pažemi a opatrně ho položil do křesla. Martin bezvládně seděl a unikal z něho život.

„Ale proč…?“ zeptal se tiše Doriana. Jeho oči hleděly do tváře mladého muže. Strach zmizel, zůstal pouze údiv.

„Protože jsem od tebe něco potřeboval. Jenže jsi mi to nemohl dát. Oddanost a věrnost. Věděl jsi, že se mému otci a naší rodině nemůžeš nikdy vzepřít. Žil sis skvěle a věděl, jak se věci mají. A přesto jsi byl ochoten udělat takovou hloupost a dokonce i uvěřit, že by to celé mohla být pravda. Vztek a pomsta ti zaslepily úsudek. Stačilo zrníčko nesmyslné naděje a zradil jsi. Ale teď už se netrap. Ať tě Estel bezpečně dovede ke klidu mezi hvězdami…“

Z Martina Krona vyprchaly poslední zbytky života.

„No, vypadá to, že je po všem,“ přerušil ticho kapitán. „Měli bychom se vrhnout do práce.“

„Víš, už jsem si myslel, že to dobře dopadne,“ povzdechl si Dorian.

„To vám věřím, pane. Nakonec jste si na to i vsadil,“ odpověděl Sam a nevinným pohledem sledoval Doriana. Ten vytáhl z kapsy pár mincí a podal je Samovi.

„Oba jsme velmi špatní lidé — myslím, že po smrti nás nic dobrého nečeká. A říkej mi raději jménem. To pane už mě unavuje. Tím spíš, že máš jednou tolik let co já. Přece nenechám chudáka stařečka, aby přede mnou pořád poklonkoval. Co říkáš, Same?“

„Že si musíme dát sakra záležet na tom, abychom ještě dlouho neumřeli — Doriane.“

Dorian se ušklíbl a poplácal kapitána přátelsky po rameni. „To máš pravdu.“

Pak prohledali byt. Zpřevraceli nábytek, vyházeli šaty a obsah skříněk. Na dně truhly objevili měšec s penězi. Ten sebrali, stejně jako jeden malý, co měl úředník u sebe. Pak Martina trochu polili zbytkem pálenky. Jednu sklenici nechali na zemi, dvě vrátili nazpět do skříňky. Pak otevřeli okno do boční ulice. Nikde nezahlédli ani živou duši. Přehodili si přes hlavu kapuce, vylezli oknem a vydali se do probouzejícího se města.

Erik se vracel hlučícím odpoledním městem domů. Davy lidí mu znemožňovaly postupovat rychle, ale díky tomu, že jel na koni, lidé alespoň ustupovali z cesty. Na Kamenné třídě vládl chaos a hluk. Obchodníci se dohadovali se zákazníky, lidé mířící všemožnými směry si razili cestu vpřed, zvířata spolu vedla soutěž o nejotravnější zvuk přírody a stojící či jedoucí povozy míchaly davem jako lopata pískem. Erikovi se však hlavou honila spousta myšlenek, takže okolní lomoz ani nevnímal. Z nepozornosti narazil do regálu se zeleninou. Rozpačitě se omluvil, slezl z koně a začal rozzlobenému kupci pomáhat se sbíráním okurek a ředkviček. Muž nevěřícně zíral na mladého šlechtice, jak spolu s ním plní rozsypané bedny. Ještě nikdy neviděl, že by se člověk jedoucí na koni staral, do čeho nebo do koho vrazil.

Když se Erik vyšvihl znovu do sedla, odbočil z Kamenné třídy a vydal se přes Podhradí — klidnou a kultivovanou část města — směrem k Vysokým domům. Tam Erik žil. Ve šlechtické čtvrti, kde přebývali nejváženější, nejbohatší a nejvlivnější lidé. Čtvrť se rozprostírala na kusu pahorkatiny, která se táhla od řeky k severní části města. Pozvolna se zvedala nad obrovskou metropolí, na jihovýchodě ohraničenou Citadelou a na severozápadě královským palácem.

Erik přemýšlel o ranním setkání s Trameriem. Mistr Erikovi sice všechno vysvětlil, ale když se teď snažil vše pospojovat do souvislostí, uvědomil si, že mu stařík ve skutečnosti zase tolik neprozradil. To, že on má ty správné vlastnosti pro práci archiváře, může být sice pravda, ale aby se nenašel ze stovek mnichů žijících v Citadele jediný pokorný a svědomitý, hodící se pro opatrování magických zlomků stejně jako Erik, to mu připadalo jako nesmysl. Stejně tak Tramerius neodhalil žádné skutečné důvody vedoucí k jeho pochybnostem o magii a víře. Když s mistrem ráno v archivech rozprávěl, vše se jevilo tak jasné. Cítil a chápal, proč je stařík zasmušilý, co ho k tomu vede — měl pocit, že všemu rozumí. Pochopení se ovšem rozplývalo zároveň se sluncem stoupajícím po obloze.

S myšlenkami v oblacích zahnul ulicí doleva a nepřítomně projížděl Podhradím a jeho náměstíčky s kašnami a kamennými nebo kovovými sousošími znázorňujícími slavné výjevy z historie či legend. Projel kolem velkého venkovního divadla zvedajícího se nad okolní zástavbu, do jehož půlkruhového stupňovitého hlediště se vměstnalo několik set lidí. Míjel lázeňské domy s vchody zdobenými vysokými sloupořadími. Dalšímu malému prostranství vévodilo mohutné průčelí veřejné knihovny. Nad různorodý les střech se tyčilo několik věží patřících Nebeské svatyni. Obyvatelé Podhradí mohli mít vše, za co projevili ochotu zaplatit. Dokonce se tu nacházel vykřičený dům Splněné přání. Bordelů fungovalo v Mořské Bráně nespočet, ale v Podhradí pouze tento jediný. Běžný smrtelník neměl šanci byť jen nahlédnout za nádherně vyřezávané dvoukřídlé dveře hlídané decentně a účelně oblečenými chlapíky s klidným a neústupným pohledem. Jestli magie někde přežívá, pak je to v tomto tajemném domě, kolovalo mezi lidmi. Za dostatek peněz prý podnik paní Valiany dokázal splnit i ty nejhlubší touhy lidské mysli. Erik si netroufal hádat, po čem všem mohou lidé toužit, avšak s jistotou dokázal říct, že Dorian by mu velice ochotně několik příkladů uvedl, ba i barvitě popsal.

Cesta mírně stoupala. Podhradí zvolna přecházelo ve Vysoké domy. Obyčejní lidé této části města říkali také Koňská čtvrť. Běžný obyvatel Mořské Brány nevlastnil ani osla či mulu, natož koně, a tak většina jezdců, které na ulicích potkávali, pocházela z rozlehlých vil a sídel povýšeně shlížejících z přilehlých svahů na zbytek ohromného města.

Kopyta klapala po kamenném dláždění a Erik přemýšlel o budoucnosti. Stát se mnichem by znamenalo vzdát se mnoha životních radostí. Neužíval sice zdaleka všechny své rodové výsady, ale například svobody si vážil velice. Stejně tak netoužil vzdát se žen. Na světě existovala určitě aspoň jedna, kvůli které stálo za to se celibátu vyhnout.

Samým zamyšlením si málem nevšiml, že už dorazil k rodinnému sídlu. Bydleli v jedné z největších vil, jaká se mezi Vysokými domy dala najít. Matka ji dostala jako svatební dar od svého otce, zesnulého krále Ragaseta. Vila měla tři patra a snad padesát místností — Erik to ani přesně nevěděl. V přízemí byly kuchyně a pokoje pro služebnictvo, ale především veliký sál, kde se pořádaly oslavy a ostatní nezbytná, zdlouhavá a hlučná setkání. Erik jakoukoliv formu společenského sdružování doslova nenáviděl. Kromě ohromné spousty dokonale oblečených a díky tomu snadno zaměnitelných lidí to pro něho znamenalo nekončící seznamování se spoustou nudných mladých dam a dívek. Matka se vždy neúnavně a neodbytně Erikovi snažila představit všechno, co mělo sukni.

První patro bylo vyhrazeno pro hosty, pokoje byly ale většinou neobsazené. Díky tomu ale získalo práci několik sluhů navíc a Erika těšilo, když jejich bohatství alespoň trochu pomáhalo jiným. Otec na dobře odvedené práci totiž nešetřil. Ve druhém patře bydleli. V poschodí byla knihovna, otcova pracovna a dvě dílny — malířská a keramická. V nich ráda trávila čas matka. Jakožto paní domu sice musela plnit povinnosti týkající se chodu rodinného sídla a společenských aktivit, ale přesto si našla čas a zůstávala v obou dílnách dlouhé hodiny. Některé její obrazy visely po domě a neznalí návštěvníci se často vyptávali na jejich nadaného autora. To, že je kreslila žena, většinou jejich další otázky umlčelo. Od něžného pohlaví se obvykle nečekalo, že se bude takovýmto způsobem projevovat, a to ani v případě žen ze šlechtických rodin.

Třetí patro se nijak zvlášť nevyužívalo. Erik s Dorianem tu ale strávili nezanedbatelnou část svého dětství. Bludiště pokojů, starého nábytku a temných koutů nabízelo úžasný prostor pro dobrodružství. Oba bratři společně s přáteli tu prožili nespočet dětských bitev, cest za poklady, strašidelných příběhů, dobývání hradů či zkoumání tajemných zřícenin. Dětská představivost neznala mezí a rozsáhlé podlaží jim umožňovalo se jí naplno oddat. Stejně tak neuvěřitelná tolerance rodičů, kteří chlapcům dovolovali hrát si s drobotinou místního služebnictva, což se rovnalo přinejmenším nezvyklé výstřednosti. Ve většině šlechtických rodin se družení s lidmi nižšího společenského postavení považovalo za nepřípustné.

Pod budovou se rozprostírala rozlehlá síť sklepů. Těžko říct, kam až sklepy sahaly, ale rozhodně spojovaly sídlo s většinou okolních hospodářských stavení. Kromě stájí zde člověk narazil na malý statek zajišťující spoustu čerstvého masa i zeleniny pro zdejší stoly. Dále pekárna, jejíž pece pravidelně vydávaly baculaté bochníky a další nejrůznější sladké i slané pečivo. Zatímco většina obyvatel království znala pouze tuhý tmavý chleba a suché placky, ve vile rodiny Bertonů se každé ráno na stole našlo tolik čerstvě pečených pochutin, že nebylo možné je za jeden den všechny ani ochutnat. A na nezastavěných plochách panství se rozkládaly pěstěné sady a zahrady.

Erik prošel sloupořadím porostlým břečťanem a obklopeným keři a květinami. Obešel kašnu, uprostřed níž seděl na velmi úzké větvi Semidan, bůh nepravděpodobnosti — jednou rukou házel kameny po krokodýlech, jejichž tlamy se zvedaly z vody sotva pár metrů od jeho pohupujících se nohou, druhou rukou držel pilu a řezal konec větve, po které se k němu blížil tygr s vyceněnými zuby. Otec nechal sochu vyrobit a zakomponovat do kašny velmi brzy poté, co se sem s matkou přestěhovali. Skoro se dalo říct, že ta socha, i když překrásná, je něco jako zdvižený prostředníček směrem k Citadele. Podívejte, já jsem ten poslední člověk, který se dá nazvat věřícím, ale stejně se našel minimálně jeden bůh, který věří ve mě. Erik si několikrát všiml, jak se otec procházející kolem kašny pousmál pod vousy.

Otevřel dveře a vešel do domu. Ve veliké vstupní hale, ze které vedla dvě zrcadlově zatočená schodiště do dalšího patra, to neobvykle žilo. Procházelo tudy nemalé množství lidí, a každý očividně plnil nějaký úkol. Erikovi blesklo hlavou, že se možná chystá další nudný společenský večer. Ale rozhodně si nevzpomínal, že by matka o něčem takovém mluvila. Ledaže by se jednalo o nějaké překvapení. Probudila se v něm panika. Jestli existoval žebříček nejotravnějších životních událostí, pak tajně připravené večírky patřily mezi kandidáty na první místo. Pořád ještě ale není vše ztraceno. Erik se pokusil nenápadně vycouvat nazpět ke dveřím. Vtom ho ale zpozorovala matka scházející dolů po schodech.

„Ahoj, Eriku,“ zavolala a namířila si to přímo k němu. Šance, že se nenápadně vypaří, se mladíkovi rozplynula před očima.

„Ahoj, mami. Neplánuješ dnes žádný večírek, že ne?“ zeptal se ztrápeně. „Cítím se nemocný, jenom na to pomyslím.“

Matka se rozesmála a pohladila syna po tváři. „Ale ty můj chudáčku. Menší sešlost bys určitě přežil. Naštěstí pro tebe, dnes se nemusíš bát. Chci mít jenom hezkou společnou rodinnou večeři. A taky se balí a chystá. Je to všechno dost narychlo, tak proto ten zmatek. Máme totiž nečekaného hosta.“

„Nečekaného hosta?“ podivil se Erik a zmocnila se ho zvědavost. „O koho jde a kam se co balí?“

„To je na delší povídání,“ odbyla ho matka a navigovala ho směrem do poschodí. „Běž nahoru za otcem, všechno ti vysvětlí.“

Erik vyšel do druhého patra a přistoupil k otevřeným dveřím salonku. V jednom křesle tu seděl jeho otec a ve druhém, zády k němu, další muž.

„Podívejme, kdo přišel. My o vlku…“ Otec vstal a vydal se mu vstříc. Neznámý návštěvník ho napodobil. Jeho větrem ošlehaná opálená a zjizvená tvář, lemovaná rozcuchanými černými vlasy a nakrátko střiženými hustými vousy, připadala Erikovi povědomá, ale nedokázal ji nijak zařadit.

„Představuji ti Solomona Hejka v celé jeho ošklivé kráse. Solomone, tohle je můj mladší syn Erik.“

Erik se nezmohl na slovo a nevěřícně zíral na muže, zatímco ten mu s úsměvem potřásal rukou. Kdyby někdo ještě včera tvrdil, že potká v Mořské Bráně Solomona Hejka, tak by se mu vysmál. Už dlouhou dobu se pyšnil titulem nejhledanějšího člověka království. Stejně dobře tu mohl přistát drak.

„Ani nevíš, jak hrozně rád tě poznávám. Slyšel jsem o tobě jenom spoustu skvělejch věcí. Ale na klábosení si uděláme v nejbližší době určitě hromadu času. Takže já zase poběžím, musím dát chlapy trochu do latě, aby byli vůbec schopný zítra odplout, hovada jedny ožralý.“

Zaražený a překvapený Erik ani nestihl odpovědět a Solomon už mířil ke dveřím. Kývl na pozdrav Vladovi, který kývnutí oplatil, načež zmizel z pokoje.

„Nestihl jsem ho ani pozdravit,“ řekl zmateně Erik. „Co se to tady děje?“

„Solomon si na slušné vychování příliš nepotrpí,“ pousmál se otec. „Ani na to, co by měl nebo neměl. Neřídí se dokonce ani tím, co je a není bezpečné. Prostě si dělá, co se mu zlíbí. Ani trochu neposlouchá rozum, jenom instinkt, a obecně nikdy nevíš, co od něho čekat.“ Otec se zamyslel a popustil uzdu myšlenkám. „Je až k nevíře, že je stále naživu. Jestli existují bohové, jeden z nich bezpochyby dohlíží výhradně na Solomona Hejka. Jako třeba tahle absurdní návštěva. Nikdo s trochou soudnosti by si nic podobného nedovolil. Jenže tady ho máme. Prostě jediný svého druhu.“

„Předpokládám, že je za tím nějaká zajímavá historka a ty mi ji teď celou povykládáš.“

„Rozhodně. Je to na delší rozpravu, takže půjdeme ke mně do pracovny. Tedy pokud se nejprve nechceš najíst a napít.“

Erik zavrtěl hlavou. Co se Solomona týkalo, s Dorianem toho o něm slyšeli spoustu. Otec měl ve své mladé syny až neuvěřitelnou důvěru a nebál se jim vyprávět historky a příběhy, o nichž se okolní svět neměl nikdy dozvědět. Otec strávil spoustu let na moři. A z toho většinu času jako pirát. Ne že by po tom přímo toužil. Rozhodl se odjet z domova, aby poznal svět, a nechat se najmout jako námořník a dělník na obchodní loď se jevilo jako nejlepší způsob, jak toho dosáhnout. Ovšem zanedlouho je přepadli piráti a on padl do zajetí. Nezabili ho. Místo toho skončil přikovaný k veslu. Ať už se jednalo o osud či náhodu, setkali se tak dva velmi výjimeční muži — přikovaní k veslu a později k sobě v životě. Na palubě lodi vypukla vzpoura, přičemž otroci u vesel dostali od budoucího kapitána na výběr — buď mi pomůžete, za což se stanete členy mé nové posádky, nebo vám podříznu krky. Nikdo z otroků se pochopitelně nerozmýšlel dlouho. Většina z nich sice při potyčkách zahynula, ale Vlad se Solomonem si kryli záda a vyvázli živí. Dokázali společně přežít i několik dalších roků jakožto členové posádky pirátské lodi. Nešlo zrovna o dobrovolný spolek, ze kterého se můžete libovolně vyvázat, a tak jejich svobodná vůle mohla být naplněna až v dalším zlomovém okamžiku na společné životní cestě — díky vzpouře, kterou oni dva vyvolali, úspěšně provedli a chopili se velení lodi. V tu chvíli se ale jejich osudy rozdělily. Otec toužil po návratu domů, zatímco Solomona pirátský život pohltil. A tak se dva nerozluční přátelé vydali každý svou cestou. První se stal jedním z nejbohatších lidí v celém Elisianském království a druhý nejobávanějším pirátským kapitánem všech dob.

A teď se navzdory vší pravděpodobnosti zase setkali. Dnešní den měl rozhodně daleko k tomu, aby se dal nazývat obyčejným.

Otcovu pracovnu měl Erik velice rád. Jednotně vyřezávaný tmavě hnědý nábytek, všude knihy, mapy, stohy papíru. Na zemi ležely koberce a kožešiny z nejrůznějších zvířat. Na stěnách, pokud u nich náhodou nestála knihovna či skříň, visely obrazy nebo gobelíny. Z rohu místnosti vystupoval veliký krb, který, když se v něm v zimě topilo, udělal z tohoto pokoje jedno z nejútulnějších míst na zemi. Dřevo, papír, kůže a tkaniny vykouzlily v tomto relativně malém prostoru specifickou vůni, jaké se Erik nemohl nabažit. Dokázal si ji vybavit, i když se nacházel kilometry daleko.

Otec si sedl za svůj pracovní stůl a Erik naproti němu. Připadal si trochu zvláštně. Jako zaměstnanec, kterému se jeho šéf chystá říct něco nepříjemného.

„Chci ti něco ukázat.“ Otec otevřel šuplík, vytáhl malý hedvábný pytlík a položil ho před svého syna. „Už dlouho ji mám jenom tak založenou ve stole. Ani mě nenapadlo, že se naskytne příležitost, proč si na ni znovu vzpomenout.“

Erik rozvázal šňůrku a vysypal ze sáčku na stůl malou dřevěnou píšťalku. Vzal ji do ruky a zkusmo do ní foukl, ale nevydala žádný zvuk.

„Když jsem byl mladší, zkoušel jsem to často, ale nikdy jsem z ní nedostal ani písknutí. Pravda je, že to tak úplně obyčejná píšťalka není. Je totiž vyrobená ze dřeva měsíční vrby.“

„Páni…“ podivil se Erik a začal si prohlížet píšťalku důkladněji. „A víš to určitě? Ne že bych ti nevěřil, ale ve městě sem tam narazíš na věci, co jsou prý stoprocentně z měsíčního dřeva, a víš, jak to nakonec s nimi je. Prostě se tomu nedá věřit…“

„Vím to určitě,“ odpověděl s povzdechem otec. „Mám tu píšťalku už skoro třicet let. A dostal jsem ji od někoho, komu dřív skutečně sloužila.“

„Od koho?“

Otec vypadal zamyšleně, jako by vzpomínal. „To je dlouhý příběh a není teď ani nijak zvlášť důležitý. Možná až se vrátíš…“

„Vrátím odkud? Já snad někam jedu?“ zeptal se udiveně Erik.

„Samozřejmě jenom pokud budeš souhlasit. Násilím tě nikdo nutit nebude.“

„Ale souhlasit s čím? Tak už to řekni, tati.“

„Tak poslouchej. Jak už víš, proti veškerému zdravému rozumu za mnou přijel do Mořské Brány Solomon. Že je to naprosto hloupé a nebezpečné, to nechme stranou. Přijel mi něco říct. Něco, co nemohl poslat vzkazem. Má totiž důvod si myslet, že se vrací magie.“

„Páni…“

„Pojedu. Samozřejmě.“

„Asi jsem chytil druhou mízu.“