Jindřichu Štreitovi a mému muži,
mým oblíbeným fotografům.

© Simona Bohatá, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0868-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-0869-3 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0870-9 (MobiPocket)

Seděl před boudou a přivřenýma očima pozoroval skalní výstupek vysoko nad sběrnou. Když se větve nahoře začaly hýbat, musel se v duchu smát. Věděl, že malej smrad je tam zase. Z křoví vylezla ježatá hlava a chvíli se dívala na Fabrikanta. Dělal dál, že spí. Jako každej den. Vedle hlavy se vysunula hubená ruka a začala dolů spouštět lano s hákem na konci.

Má to ten hajzlík vymakaný, to se musí nechat, pomyslel si Fabrikant a sázel se sám se sebou, kdy se smradovi povede zaseknout hák za balík novin. Jednou, dvakrát, pětkrát.

Dneska se mu nedařilo a smrad se začínal mračit. Zkusil to vedle — a vyšlo to. Dvakrát cuknul, aby se hák pořádně zasek, a potom začal pomalu přitahovat. Pod plošinou se mu náklad zhoup a smrad se vyklonil skoro do půl těla přes převis, aby ho zachytil. Jednou hubenou rukou se přidržoval drolivý skály a druhou vytáh balík. Fabrikant viděl i na tu dálku, že se šklebí námahou. Potom se hlava stáhla do křoví a za ní kolíbavě zmizely i noviny.

Tak to bysme měli. Fabrikant se podíval skrz okno do boudy na hodiny. Do pěti minut je hajzl tady. Pomalu vstal, vrazil ruce do montérek a prošel boudou na druhou stranu k váze. Smrad právě sbíhal klikatou cestičkou po patách dolů a pod nohama se mu sypalo kamení. V sepnutých rukách před sebou táh ukradený noviny. Fabrikantovi se zdál ještě hubenější než včera.

Smrad beze slova hodil balík na váhu.

„Kde to furt bereš, Kabanos?“

„Doma. A neřikejte mi Kabanos.“

„Doma, jo? Vy ste ňáký čtenáři, Kabanos…“

Smrad se zamračil.

„Jo. A co má bejt? Dáte mi prachy? Dost pospíchám…“

„Co dělá brácha, Kabanos? Že se nestaví…“ Fabrikant to protahoval. Bavilo ho dělat si ze smrada šoufky. Pomalu otevřel plechovou pokladnu a přitom pozoroval, jak se smradovi napnul krk. Nabral do hrsti pár drobnejch a přesypával si je z dlaně do dlaně.

Smrad natáh ruku.

Fabrikant mu do ní nasypal desetníky.

„To je málo. Máte mi platit podle váhy.“ Smrad si přesypal mince do kapsy a znovu natáh ruku.

„No, Kabanos. Já asi už ten tvůj papír vykupovat nebudu…“ řek Fabrikant strašně pomalu a s potěšením pozoroval, jak se smrad lek a zavřel dlaň.

„No tak jo…“ Smrad se zadíval na špinavý plakát a čet: „Vykupu-je-me barev-né kovy… Co to je?“ otočil se k Fabrikantovi.

„No, červený, zelený, ale hlavně zlato, Kabanos.“

„Háháhá… Se zeptám bráchy.“ Smrad nakop šutr a trefil plechovou ohradu sběrny.

„Hele, padej, nemám na starost jen tebe.“

Ale smrad pořád nic. Místo toho ukázal na druhej konec dvora a zeptal se: „Co je tamto? To je ňákej hrob, nebo co?“

Fabrikant se zamračil.

„Jo. Hrob.“

„Lidskej?“ vyzvídal smrad furt pryč.

„Jo. Čeká, až tě tam zakopu,“ odsek mu Fabrikant, ale smrad se nedal.

„Háhá, je tam tak akorát ňákej podělanej čokl… nejsem dnešní.“

„Znovu ti řikám, seber se a padej…“ houk Fabrikant a vypadal už dost vytočeně.

Smrad se proto raději obrátil a mazal k bráně, jednu ruku vraženou do tepláků, aby mu nevypadly drobný z kapsy.

Kdyby to nebyl Benyho brácha, nakopal bych mu prdel, řek si Fabrikant snad postý. Něco na tom hajzlíkovi mu připomínalo jeho samotnýho. Taky jako malej krad, ale takhle vymakaný, že by čórovali přímo ve sběrně, to nikoho nenapadlo. S vysočanskejma klukama chodili krást železo na fabrickej dvůr a tahali ho do sběru. Moc nebezpečný to nebylo, protože hlídači byli zalezlí a jinejm to bylo fuk.

Oproti ostatním navíc pociťoval zlomyslnou radost, protože fabriku včetně dvora komunisti ukradli jeho dědovi. Děda ho vodil kolem plotu a ukazoval mu, kde měl dílnu, kde udělal první kolo s motorem a kde učil jeho tátu na soustruhu. Tátovi se to potom hodilo, protože ho vyhodili ze školy.

„Jeníčku, podívej, za tím velkým oknem jsem míval kancelář…“ Dědovi se třásla ruka i hlas, když mu ukazoval, kde byl nápis Motorová kola pro muže i ženy.

Jeníčku mu říkal jenom děda. Táta s mámou mu říkali Honzíku. Když ve škole vyplňovali žádosti o studium, řek mu ředitel: „Á, pan fabrikant by chtěl na študia…“ To odpoledne šli s Rudlou a Vencou přes Vápenku na Židovský pece. Zašili se na svý místo a Rudla povídal:

„Se z toho neposerem, volové, mě nepustěj ani na normální učňák, svině… že fotr sedí…“

„No jo, vole, kdyby aspoň seděl za rozkrádačku, vole, ale chycenej na čáře, to je nejvíc zkurvená smůla, vole…“ Venca se odmlčel.

„Vim taky. Nejvíc mě sere, že fotr na nás sral a já eště vodseru, že ho čapli, to je fakt zkurvený, tohleto…“ Rudla típ zbytek lípy a zapálil si novou. Zasmál se a otočil se k Honzovi.

„A co ty, Fabrikante? Co dál, když ne štúdyja?“ napodobil posledním slovem ředitele.

Od tý doby byl Fabrikant. Venca sice pozdějc zdrhnul, ale Rudla, kterej k němu do boudy chodíval hrát ferbla, naučil na Fabrikanta i všechny vágusy, co mu do sběrny tahaj kradený železo.

Vlastně se musí nechat, že měl nakonec kliku. Přežil zednickej učňák i vojnu, i když ho poslali až za Prešov. Malá zaflusaná posádka, kterou vedli mazáci se škraloupy ještě z civilu. Lampasáci jim dovolili všechno, aby mohli celý dny chlastat první ligu. Fabrikantovi pomohlo, že měl v papírech zedníka, většinou ho nechali bejt. Nejhůř na tom byli český kluci po vejšce. Ty slovenský mazáci nenáviděli nejvíc, protože vejšky to schytaly jen na rok a protože byly z Čech. Jeden to odskákal natvrdo. Jeho mámě poslali telegram: Zomrel vo výkone vojenskej služby. Akorát že zrovna vykonával něco úplně jinýho. „Umlátili ho při sraní, vole,“ řek Fabrikantovi jinej bažant, když balil věci mrtvýho kamaráda a brečel, protože tam zůstal úplně sám a měl nahnáno.

„Honzíku, přijeď po vojně za námi, je tu krásně,“ psala mu máma z Beskyd, kam se s tátou mezitím odstěhovali, ale to nebylo nic pro něho. Táhlo ho to zpátky na Žižkov. A tak je tady. Na hraně Žižkova a dědových Vysočan a za hranou, kam už nekoukaj holky, co chtěj hnízdit, ale jen takový jako Julka.

Za Julku byl Fabrikant rád. Holka z ubytovny, fluktuantka, hráčka na hřeben a zpěvačka sprostejch písniček. Někdy se u něho ulejvala přes den, kecla si na váhu, hrála na hřeben omotanej hajzlpapírem a na fleku veršovala podle toho, kdo zrovna přišel.

„Ty si vágus, já sem zase štětkáá, pocem ke mně, dělej mi to hnedkááá…“ ječela na mladýho vandráka, kterej přitáh od nádraží kus zlámanýho zábradlí.

„Máš talent…“ říkával jí Fabrikant. Julka ho bavila.

Někdy zůstala přes noc, ale Fabrikant ji vždycky vypakoval brzy ráno. Bál se, aby ji tam nenachytala bába Líbalová, která jeho sběrnu měla v referátu.

„To víte, soudr… no, vy nejste… to je jedno, prostě, to víte, kontrolovat, to já vás musim…“ říkávala mu Líbalová a Fabrikant dobře věděl, že i ona se tam chodí ulejvat jako Julka. Jenže s Julkou byla sranda a na Líbalku si musel dávat majzla, protože by ho mohla přeložit, a to by moh skončit třeba v multikáře a zametat vajgly po celým Jarově.

Z podvečerního přemítání ho vytrhlo rachtání kamení, jak někdo sbíhal ze svahu. Ani se nemusel otáčet, Benyho poznal po zvuku. Jen zved ruku na pozdrav a sáh za sebe do kýble s vodou. Vytáh lahev a popaměti našmátral pod lavicí přivázanej otvírák.

Beny seběh akorát, aby zaslech, jak zátka cinkla při dopadu o ostatní, a rád se napil vychlazenýho piva. Na to, že byl skoro podzim, bylo pořád hodně teplo. Sed si a nabíd Fabrikantovi cigaretu.

„…že deš,“ cinknul svou lahví o jeho Fabrikant na pozdrav. „Akorát mi došly.“

Beny vyndal ještě jednu nenačatou krabičku a položil ji vedle Fabrikanta, kterej potěšeně hvízd a kejv místo díků.

„Hele, Beny, ten váš smrad už mě sere. Nemůže sem lízt třikrát do tejdne, trochu ho zkroť…“

„No jo, já mu domluvim… Von šetří na revelky.“

„Ať řekne fotrovi, vole… já nejsem charita…“

„Fabry, neblbni, stejně je to jedno, nic tě to nestojí… Náš fotr je debil, dyť víš.“

„Já vim, ale sere mě. Je drzej… Jo, hele, Beny, Julka řikala, žes jí slíbil nějaký fotky, jaks ji tady fotil na váze a tak… furt mě s tim otravuje,“ změnil Fabrikant téma.

„Jo, já vim. Jenže nemůžu vyvolávat. Fotr mi vyhrožuje, že mi všechno vyháže, prej ho s tim seru.“

„Dyť máte barák… se tam nevejdete?“ Fabrikant pomyslel na svoji jednu cimru v podnájmu, kam skoro nechodí, a vrtěl hlavou. Chvíli kouřili a dívali se do skály, nad kterou zapadalo slunce. Pak Fabrikant dostal nápad.

„Ty, hele, Beny. Tak to přitáhni…“

„Co jako?“

„Ty verky na focení, vole… Můžeš si je dát dozadu do cimry. Jen by se tam musela natáhnout voda, ale to by se asi dalo…“

Beny byl ohromenej a skoro dojatej, a aby to zaplašil, potáh naposledy z cigarety a potom dlouho šmrdlal vajglem o zem.

„Ty, Fabry, díky, to bych moh… to bych… byl moc rád… hned zejtra to přestěhuju.“ Beny byl nadšenej. Nemusel by se bát, že mu fotr zase zničí nedosušený filmy, a hlavně se furt bál o zvětšovák. Že fotra chytne kvartální rapl a že mu ho rozmlátí stejně jako magneťák.

„To ses předved, dědku, takhle mu blbnout hlavu,“ nadával kdysi fotr dědovi, když dal Benymu starou flexaretu a učil ho fotit. Děda jen máv rukou a bylo mu fuk, že fotr dál vyšiluje.

„…doma nic neudělá, na školu sere a ty mu eště dávej dárečky…“

Fotr byl tenkrát nasranej, ale rozflákat Benymu foťák od dědy se neodvážil. Jenže děda už byl pár let po smrti a Benyho neměl kdo bránit. Bál se o svý cajky čím dál víc a Fabrikantova nabídka mu doslova vyrazila dech. Najednou se nemoh dočkat, až si to všechno sbalí. Vstal, řek: „Tak zejtra… řekni Julce, že jí ty fotky udělám jako první…“ a rozběh se proti svahu.

Fabrikant se líně protáh, díval se za Benym, a právě když si v duchu řikal: jo, hochu, to už je dávno, kdy si byl takhle čilej, objevil se mezi vratama Hany. Jeden takovej, co se z váguse se šrotem stal jeho kamarádem. Teď se zastavil, cvrnk do klobouku na pozdrav a houk na Benyho:

„Hele, mladej, dneska ňák brzo, ne?“

Beny se ohlíd a zašklebil se.

„Nazdar, Hany, já teď už musim, ale uvidíme se, ne?“

„No jo, dyť tu nejsem naposled,“ řek mu Hany. Fabrikant se jim připlet do hovoru a zavolal:

„Bodejť by ne, tendle somrák cejtí vychlazený potěšení až dólu na Vohradu…“

Beny se zasmál. Měl rád tyhle dva pohromadě. Uráželi se navzájem stejně, jako si jiný vyznávaj lásku. Zamával jim a konečně zmizel v křoví.

Hany se dopajdal k boudě a sed si místo Benyho.

„Tak mě dneska ta hnáta bere, čoveče, asi se zkazí počasí,“ sáh do kapsy a hodil Fabrikantovi do klína krabičku startek.

„Na víc teďkonc nemám,“ řek, jako by to jindy bylo jiný. Fabrikant máv rukou, zaklonil se, popaměti zašátral v kýblu a nacvičeně vytáh dvě lahve najednou. Zátky cinkly o zem a potom o sebe zazvonilo sklo, jak si ťukli. Hany si zhluboka přihnul, zeširoka mlask a spokojeně zamručel. Ukázal hrdlem lahve směrem ke svahu a zeptal se:

„Už je tu víc než doma, co?“

„No jo, kdyby jen von, i ten jejich malej spratek. Že já s nima nevyběhnu,“ odpověděl Fabrikant a rychle zamrkal, aby mu nebylo vidět do očí, ale Hanyho nezblb.

„Co to meleš? Dyť seš rád, jinak by sem nelezli,“ smál se Hany a dodal: „Seš jako já, ty starej zmetku…“

„No jo, to je ale vodhalení…“ zabručel Fabrikant a přemejšlel, co řekne, až Hany zjistí, že má Beny v boudě fotokomoru. Smíchy se posere, to by ho nesměl znát.

Chvíli mlčeli a každej si přemejšlel o svým. Fabrikant počítal, jak dlouho už se s Hanym zná, a došel k závěru, že odjakživa. Hany ucucával lahváče a vzpomínal na to, jak to bylo předtím, než se dolním Žižkovem prohnaly bagry a buldozery a smázly jeho dům, hospodu a všechno, co znal a co měl rád. Tak se sbalil a šel. Ale stejně nedokázal jít daleko. Upích se trochu vejš, v jedný cimře pod Jarovem. Tehdy měl kliku i s Klikou. Klika byla jeho pes a Hany se bál, že sehnat kvartýr s čoklem bude ještě těžší než bez něho. Naštěstí potkal dědu, co s ním někdy sedával ve starý hospodě u stolu, a ten je vzal k sobě. Jedna cimra ve dvoře, ale za pár pětek a občas nanosit starýmu Hrnečkovi uhlí a vynýst popel.

Snad tři roky si u Hrnečka lízal rány. Nikdy by nevěřil, jak ho sebere smrt dolního Žižkova. Sou to jen baráky, jeden jako druhej, namlouval si, aby v sobě zabil dusivou lítost. Jenže mu chyběla vůně horkýho prádla z mandlu v přízemí. Chyběl mu hajzl na pavlači, z kterýho udělal trafikant Šanda hotovej čtenářskej klub, protože každej pátek vylepoval zevnitř na dveře povídku z Vlasty. Nikdo mu neřek, že mu nejvíc bude chybět to, co vůbec nevnímal.

Některý věci přebolely, jen po sobě nechaly jizvy, a Hany si časem u Hrnečka zvyk, ale nic mu nedokázalo nahradit jeho hospodu a Libuši. Někdy se sám sebe ptal, jestli to byla láska mezi nima, když stačí zbourat putyku a je rázem všecko v hajzlu. Nebo bylo mezi nima tolik strachu a ostychu, že lokál byl jediný místo, kde spolu mohli bejt? Nerad vzpomínal na Libuši, když byl střízlivej. To si připadal jako idiot, že se nikdy nepokusil překonat hranici občasnejch objetí a pohlazení.

Daleko lepší bylo vzpomínat, když v sobě měl pár piv. To mu bylo jasný, že byl frajer. Copak vágus, kterýmu stačí kavalec a pár pětek na pivo, může k sobě připoutat tak báječnou ženskou? Byla bys se mnou nešťastná, Libuš, vzkazoval v duchu fotce ukrytý v kufru pod postelí. A když si dal navrch panáka, bylo mu jasný, že by ho nikdy nepřestala milovat a že on je velkej sekáč, protože se vzdal jediný lásky svýho života. On, pajdavej invalida, se obětoval, aby Libuši nezkurvil život.

A co Ságo? Na tuhle vytrvalou otázku byla krátká i flaška rumu, to se pak Hany zahrabal pod peřinu a zaháněl obraz Sága spánkem.

Když ještě žila Klika, bylo to lepší. Zahřejvala ho a strkala do něho čumákem, dokud ji neobjal a neusnuli spolu. Teprve potom zapomínal na kluka, co mu kdysi vlak ujel nohy a co s ním strávil poslední rok, než jim zbořili hospodu. Potom si šli každej svou cestou, jenže Hany věděl, že Sága neměl nechat jen tak jít. Možná by Ságo neumřel. Sebevražda zimou, milosrdnej spánek po flašce vodky uprostřed zasněženýho parku.

Po spánku ztěžklým vinou nemíval stání a vyrážel s Klikou na dlouhý procházky. Vyhejbal se při nich dolnímu Žižkovu, a kdykoliv si vzpomněl, že ho beznohej Ságo vítával v hospodě čau, mrzáku, svíralo se mu srdce smutkem.

Ságo už není, Libuše je bůhvíkde a on to dál koulí s doktorama na invalidní důchod, protože měl to štěstí, že má po karambolu s vozejkem chromou hnátu. Hodilo to pár stovek a jinak klídek. Občas sebral na přilepšenou ňáký železo a dotáh ho do sběrny. Tak se poznal s Fabrikantem.

Hany vzpomínal, kdy tu byl poprvý. Přišel do sběrny s Klikou a s kusem kolejnice a chlápek u váhy začal kušnit, že tam psi nesměj a tak podobně. Klika se schovala za Hanyho, hlavu k zemi, přešlapovala a kňučela, protože tomu dobře rozuměla. Hany řek Klice klídek, holka a chlápkovi, že snad nemusí bejt hned tak zle, a potom ještě dodal: „Vona je hodnej pes, jen se bojí, když na ni někdo spustí zhurta.“ Podrbal Kliku za uchem a Klika mu opřela hlavu o nohu a mávla ocasem.

„No jo, já jen že sou tu psi zakázaný, jako tajdle v provozu…“ řek chlápek mírnějším hlasem a trochu přitom uhnul očima. Hany byl rád, že to uhrál na smír, protože tahle sběrna byla od jeho novýho domova široko daleko jediná, a navíc pěkně při cestě.

Když přišel podruhý, uvázal Kliku u vchodu a Klika začala kňučet a naříkat. Asi si vzpomněla na to, jak bídně jí bejvalo u starýho Procházky, než ji Hany ukrad. Chlápek na váze chvíli poslouchal to její vytí a potom řek Hanymu: „Vono se houby stane, když si ho vezmete sem, dyť je to jen malej vořech…“

A Hany odvázal Kliku, která se mohla zbláznit radostí a skákala tak, až se chlápek rozesmál. Pozdějc, to už byli kamarádi a věděli o sobě skoro všecko, Fabrikant nechával Klice šlupky od buřtů a zbytky leča a Klika lehávala mezi nima a nejradši se dívala na skálu nad sběrnou. Pozorovala, jak ptáci přelítaj mezi stromama vyrostlejma v puklinách, a štěkávala na kamínky padající dolů do dvora. Když přestávala chodit, Fabrikant vyštrachal v koutě dvora zrezlou káru a Klika se v ní vozila jako v taxíku. Když umřela, pohřbili ji pod skálou, která se jí tak líbila.

Hany se snažil vzpomenout, kolik let je Klika mrtvá, ale brzo toho nechal. Fabrikant, jako by věděl, na co Hany myslí, ukázal hrdlem lahve někam před sebe a řek:

„Dneska se mě ten malej smrad ptal, co prej to tam je. Jestli ňákej hrob nebo co. Dal sem jí tam méno, aby tam něco měla…“

Hany se snažil dohlídnout pod skálu, ale bylo to moc daleko, tak vstal a přešel dvůr až na jeho konec. Na hrobečku byla zapíchnutá tyč a na ní přidrátovaná rezavá klika. Chvíli tam stál a přemáhal náhlý pálení v očích. Ty starej parchante, Fabrikante posranej, to seš celej ty. Potom se přece jen otočil a cvrnknul do klobouku. Fabrikant mu zamával flaškou a řek:

„Dobrý, ne? Ať to má holka pěkný… poď dopít, než z toho budeš mít větráka…“

Ten večer už toho moc nenamluvili. Pili, kouřili a pozorovali, jak ze stromů na skále kloužou vzduchem zlatý a červený listy, usazujou se na balících papíru, padaj do hromady železnýho šrotu a přikrejvaj malou psí mohylu s podpisem, kterýmu rozuměli jen oni dva.

Proběh suterénem do zahrady a kolem kopřiv až na její konec. Nacvičeně vyskákal po hromadě suti a usadil se na stoličce, kterou kdysi čmajznul fotrovi z dílny. Zalez mezi větve bezinek a šmíroval okna vedlejšího domu. Od tý doby, co si rozřezal ruce o střepy, který přilepil starej Loupáček na společnej plot, byl Víťan opatrnej. Přestal lízt přes plot a místo toho si v něm vystříhal díru a vyšlapal si cestu k Loupáčkově třešni přímo mezi kopřivama. Že ho to nenapadlo dřív.

Poškrábal si jizvu na dlani. Jen počkej, ty starej šmejde, já ti eště ukážu…

Vzpomněl si na to, jak před pár lety s Benym házeli do dvora zapálený vlaštovky a jedna zapadla do sudu, kam Loupáček lil vyjetej olej. Takovej fajrunk Víťan nikdy předtím neviděl. Smál se jako blázen, ale Beny letěl fofrem dolů a povedlo se mu oheň udusit plechovým deklem. Ještě že tak. Víťan byl ještě blbej a nedocvaklo mu, že ostatní nedohořelý vlaštovky by dovedly Loupáčka až k nim a fotr by je oba přizabil. To nejmíň.

Ve vedlejším domě vrzly dveře. Růža. Víťan sjel po zadku z hromady suti a houk na ni: „Růženo!“

„…hoj, Víťane, ty nejsi ve škole?“

„Dyť ty taky ne, tak co…“

„Jenže já už nechodim… sem ti řikala.“

„To je divný, ne? Proč nechodíš?“

„Táta řikal, že další školu nepotřebuju, že stejně budu doma…“

„Tvůj fotr je debil,“ řek Víťan a zabrnkal prsty na rezavej plot. „Ty střepy mu nezapomenu, hajzlovi…“

„Ale krads nám třešně… to se nedělá.“

„Di do prdele, Růženo, stejně je necháváte spadnout. Co umřela vaše máma, všechno vám tu padá… Hlavně že tě pořád mlátí…“

Růžena svěsila hlavu a otočila se.

„Promiň… Růžo… sem nechtěl… Náš fotr je taky kretén — a mlátí nás stejně,“ dodal smířlivě.

Růžena se pousmála.

„Fakt? I Benyho?“

„Jako bys nevěděla. Benyho už ne, ale musel mu jednu líznout, aby mu dal pokoj. Vod tý doby fotr dělá, že Beny neni.“

„A tebe řeže?“

„Někdy… vlastně často. Hlavně když je vožralej a nestihnu se mu vyhnout. To je pak blbý.“

„A co vaše máma?“

„Máma? Pche. Dyť věčně neni doma. Se mu taky vyhejbá. Stejně jako tvoje. Teda předtim… myslim.“ Víťanovi se nechtělo dál rozebírat, kterej fotr je větší idiot.

„Hele, Růžo, nevíš, co sou to barevný kovy? Jako kde se daj sehnat. Do sběru, myslim…“

„Nóó… to je… to je třeba měď. Z tý bejvaj střechy. Někdy. Nejdřív je červená a potom zezelená.“

„To je na hovno, já potřebuju něco, co se dá normálně sebrat.“

„Jo potom třeba hliník. Toho je všude plno. Třebas příbory. Takový ty hnusný, jako maj ve škole v jídelně…“

Víťan se zachechtal a řek: „A taky my doma.“

„Taky některý zubní pasty sou z hliníku… Ty tuby, myslim…“

Víťan vejsknul, vyskočil a nadšením si střihnul ve vzduchu roznožku.

„No neke… Růžo, dík! Seš poklad…“ křik na ni ještě, když vbíhal do domu. Růža se za ním dívala, dokud úplně nezmizel, a potom zvedla hlavu k jejich oknům. Na chodbě se svítilo a z ulice slyšela škytat startování pohřebáku. Zase ho přivez Kostelka, pomyslela si. Byla ráda, že se s funebrákem Kostelkou nepotkala. Někdy si na ni dovoloval a pořád nabízel fotrovi, že mu za to zaplatí.

Musí vyjít nahoru potichu, aby ji fotr hned nezmerčil. Dneska mu koupila pivo i vodku. Když to vychlastá všechno, bude tuhej a dá jí pokoj.

Víťan se protáh do předsíně a neslyšně sundal z hřebíku na skříni klíče od dílny. Seběh zpátky ke sklepu a odemk. Dveře šly ztuha. Dílna, pomyslel si. Řiká tomu dílna, a kdy tu byl naposled? Otočil knoflíkem vypínače. Nic. To sem si moh myslet, ušklíb se a z kapsy vyndal baterku. Posvítil pod regál, kde tušil krabici, kterou kdysi přitáh fotr z práce.

„Sem poklad do rodiny, rodino… Mrkejte na to,“ řek tehdy fotr a otevřel škatuli se zubníma pastama značky Fluora, jako by byla narvaná prachama. Matka jednu vyndala. „No jo, to je teda terno. Až na to, že je to celý vyschlý.“ Ušklíbla se a flákla pastu zpátky do krabice. Fotr celej naběh v obličeji a škatuli mrsk proti zdi. Beny s Víťanem tehdy rychle posbírali všechny tuby a Víťan je schoval v dílně, aby fotra nepopad vztek ještě jednou.

Teď se mu to náramně hodilo. Vytáh krabici na zahradu, vydrápal se na svý místo, nožíkem rozřezával jednu tubu po druhý a vyklepával suchou modrou pastu mezi suť. Prsty měl celý namožený a byl pořezanej, ale nakonec byla škatule plná pokroucenýho hliníku. Přikryl ji víkem, převázal špagátem, proběh domem na ulici a pustil se z kopce dolů.

To budeš zírat, Fabrikante, to budeš vejrat na drát! Víťan doběh ke sběrně, prošel otevřenejma vratama a hodil krabici na váhu. Ručička se sotva pohnula.

„Hééj…“ zaječel směrem k boudě. Nic. Poškrábal si jizvu na dlani a přešláp z nohy na nohu. Prošel boudou dozadu a přitom se ohlížel, aby mu pasty někdo nevyfouk. Fabrikant seděl v křesílku a ani se neotočil. Víťan se postavil přímo před něho.

„Co chceš, smrade?“

„Sem přines sběr.“

„Že sem si nevšim…“ Fabrikant významně ukázal na skálu.

„Sem přines ba-rev-ný kovy…“

„Ale to mi poser nohu! Tak smrad přines barevný kovy. To sou nám novoty.“ Fabrikant pořád seděl a nevypadalo to, že by se chtěl zvednout.

„Je to na váze.“ Víťan čutal do kamínku, ale jinak se nehnul z místa.

Fabrikant se otočil jen tolik, kolik mu dovolovalo křesílko. Sice nemoh nic vidět, ale řek: „Todle nebereme.“

Víťan se vytočil.

„Jak — nebereme? To je podraz. To je normální sviňárna…“ skřehotal, a právě to nenáviděl ze všeho nejvíc. Že když se vytočí, vyjede mu hlas do trapný fistule.

„Jestli mi to nevemete, tak vás… vážně vás udám.“ Měl obličej sevřenej a oči špičatý a hlas se mu třás.

Fabrikant vyskočil a Víťan couvnul. Fabrikant ho popad zezadu za krk.

„Eště jednou, ty malej hajzle, eště jednou přede mnou řekneš, že někoho udáš, a já tě ztřískám tak, že nálož od vašeho fotra je proti tomu ukolíbavka. To si pamatuj!“ Fabrikant ho pustil, ale tak, jako by ho chtěl zahodit mezi rezavý sudy. Víťan málem upad, ale nakonec to vybral.

„Táhni do hajzlu, zmetku mrňavej!“ Fabrikant už zase seděl v křesílku a o beton cinkla další zátka.

Víťan si utřel nos do rukávu a couval k boudě.

„Stejně je to svinstvo…“ zavolal do Fabrikantovejch zad. Odpověděla mu ruka, která mu ukázala vztyčenej prostředníček.

„Co je, brácha?“ Beny šťouch do Víťana. Ten sebou jen podrážděně škub, ale neotočil se.

„Je to hajzl, ten tvůj kámoš… Seš s nim, protože ti dovoluje dělat u něho fotky. Ale je to svině. Normální svině.“ Víťan zase skřehotal.

„No, řikal mi dneska, žes ho včera votravoval. A žes měl blbý kecy.“ Beny se hrabal v šupleti a vytáh krabici fotopapíru.

„Nevzal mi futrály vod pasty, kretén. A přitom musí. Má to tam napsaný. A vyhodil mě.“

„Jaký futrály, vole?“

„Ty hliníkový. Jak fotr přines ty pasty a voni byly vyschlý. Sem to vyloupal a vodnes mu jen ty futrály. A von mě vyhodil…“ Víťanovi se zlomilo něco v krku a radši zmlknul.

Beny se rozesmál.

„No nekecej! Ty seš teda dílo. Asi neměl náladu… Sebrali Julku…“

„Ahá… Proč?“

„Někdo ji udal. Že nemaká. Dostala dvěstětrojku.“

„Co je to?“

„Paragraf, vole. Příživa. Normálně pude sedět…“

„A jak to ví, že ji sebrali?“ zeptal se Víťan pochybovačně.

„Do sběrny přišla její kámoška, jednou tam byly spolu, a prej že Julku sbalili v ňákým krámu. Tak to přišla říct, asi věděla, že Julka někdy u Fabrikanta přespávala,“ odpověděl Beny a Víťan znejistěl. Asi nebylo chytrý vybalit na Fabrikanta, že ho udá. Už chápal, proč ho to vytočilo. Ale Víťan chce svý prachy.

„Beny? Jak se menoval ten pořad, co v něm dělala máma? Eště když byla v rádiu?“

„Kerej?“

„Takový ty debilní rady a porady, když ti doma nejde elektrika nebo… hahaha… pamatuješ? Jak se tam jedna bába ptala, co má dělat, když jí hovna lítaj z hajzlu.“

Beny se zasmál.

„Jo, počkej… to byly… spotřebitel… ne? Rady spotřebiteli, to je vono. Proč se ptáš?“

Víťan se zašklebil.

„Ále, jen tak, sem si vzpomněl…“

Beny odešel a Víťan vylez oknem na střechu. Na lávce za komínem bylo přesně to místo, odkud viděl všude a sám vidět nebyl. Husité si osvojili bojovou strategii — Víťan si vzpomněl, jak jim Černá vyprávěla o vozovejch hradbách. Jednou řek Benymu, když tam spolu seděli, že jejich místo je taky strategický, jako ty husitský vozy. Beny se smál a zeptal se ho, kde to vzal. Víťan mu řek o vozovejch hradbách. „Černá je tragická kráva, husiti byli, vole, normální dementi a zločinci,“ odpověděl Beny. Když se nad tím Víťan zamyslel, bylo mu jasný, že Benymu může věřit, protože Černá byla fakt kráva.

Koho se ale bude ptát na důležitý věci, jestli Benyho odvedou na vojnu? Víťana by vůbec nenapadlo na to myslet, kdyby fotr včera zase nezačal s tím, že je nejvyšší čas, aby mu vojna zatla tipec. Měl spoustu blbejch keců a bylo vidět, jak se těší, až Beny vypadne z baráku rovnou do vojenskýho mundúru. A sám měl modrou. Víťan si dobře pamatuje, jak babička jednou fotrovi povídala: proč kluka pořád cpeš na tu vojnu? Sám si prosil tátu, aby se za tebe přimluvil u doktora Veselýho. A fotr na ni vyštěk: tenkrát byla jiná doba, a měl jasně vzteka, že to řekla před Víťanem, prásk dveřma a potom hned jeli domů. Večer se Víťan Benyho zeptal a Beny ho trochu uklidnil. „Makám na tom, brácha, ale před fotrem drž hubu.“ Víťan nevěděl, co Beny podniká, ale věděl, že nikdy nemluví do větru.

Z přemejšlení ho vytrhlo vrznutí plechovýho krytu na střeše Klepetkovejch. Víťan se přikrčil a pozoroval, jak se Klepetka souká ven a usazuje se vedle otevřenýho průlezu. Pak sáh do kapsy od montérek a vytáh nožík, chleba a syrečky a opřenej o komín si posílal sousta nožem přímo do pusy. Víťan se přikrčil za komínem a hihňal se. Čekal, až se ozve Klepetková. A taky jo.

„…a koukej to tam buď sežrat všechno, nebo to vyhoď, ale domu mi to nenos…“ Zbytek slov Klepetka udusil tím, že zabouch dekl a pro sichr si na něj hodil nohy.

Víťan sáh do skrýše u komína a vytáh prak. Skutečnýho krasavce. Žádnej dvojitej klacek, co hned rupne, ale pořádnej ocelovej kousek se zářezama na gumu a s držadlem přímo do ruky. Dostal ho od Benyho k narozkám. Beny prak udělal poslední rok na učňáku a dal mu ho tajně, aby doma nevěděli, a řek: „Nakukal sem mistrovi, že doma potřebujem dvojitou oj… ten kretén to sežral… ale vono mu to spíš bylo jedno.“ Druhej den šli na střechu a zastřelovali prak na jabkách starýho Loupáčka, dokud nebyl úplně vyladěnej.

Teď se Víťan krčil za komínem, natáh gumu — těěěng. Těsně vedle Klepetky. Klepetka se lek, začal se rozhlížet jako potrefenej krocan a Víťan se moh usmát. Nejradši by takhle ostřeloval Fabrikanta, ale na toho si netrouf, a jako na potvoru je to Benyho nejlepší kámoš. Vlastně jedinej. Víťan mu stejně ukáže. Sjel ze střechy rovnou do pokoje. Z předsíně si přines telefonní seznam a v cuku letu si psal na ruku číslo do rozhlasu.

Víťan vešel do sběrny a hodil krabici na váhu jako minule. Tentokrát Fabrikant vyšel z boudy.

„Teda ty máš kuráž se sem vracet, smrade,“ uvítal Víťana.

„Sem si to zjistil a musíte to vzít.“ Víťan sáhnul pod košili, rozbalil dopis a strčil ho Fabrikantovi těsně před oči.

„Co je? Co mi to cpeš před hubu?“ Fabrikant mu vytrh dopis z ruky a začal číst. Víťan stál před ním a byl celej napjatej a taky se trochu bál, že to bude Fabrikantovi šumák. Fabrikant dočet, podíval se na razítko a začal se smát. Smál se tak, jako se nesmál dlouhý roky.

„Ty vole, smrade, ty seš numero!“ Znovu se podíval na lejstro a hlasitě čet: „…k rukám SOUDRUHA Víta Benovského… Se soudružským pozdravem Míru zdar redakce Rádce spotřebitele… To je, vole, prdel, vole…“ Fabrikant se opřel zády o zeď, jak ho smích unavil. Podíval se konečně na Víťana.

„Tak jo. Já ti dám pade a necháš mi to lejstro.“

Víťan se zamračil. Byl nedůvěřivej.

„Proč?“

„Protože by mi jinak nikdo nevěřil, ani Beny, že seš takovej hajzlík.“ Fabrikant se začal znovu smát. Až si to přečte Hany, bude se tlemit celej večer. Už se na to začínal těšit. Zeptal se ještě jednou: „Tak co, smrade? Bereš? Jestli ne, tak si sbal ty cajky a táhni. Eště máš u mě vroubek za ty blbý kecy minule…“

Víťan se zamračil, ale bylo vidět, že Fabrikant neni naladěnej na bůhvíjaký smlouvání. Kejv a řek: „Tak jo…“

Fabrikant sáh do šuplete a plácnul padesátkou o stůl. Víťanovi zasvítily oči, hráb po bankovce a rychle si ji nacpal do kapsy. Až pak řek: „…a neřikejte mi furt smrade… laskavě.“

„Tak jo… soudruhu Benovský…“ Fabrikant se znovu rozesmál. Víťan se nasupil a vyběh bránou do ulice, právě když dovnitř vcházel Beny. Fabrikant pozoroval, jak malej smrad plác Benyho v běhu po ruce a jak se Beny zašklebil a něco mu řek. Potom se Fabrikant podíval do kýble. Z vody čouhaly dvě poslední lahve.

Šel nahoru ulicí a byl plnej zuřivýho vzteku. Vzteku na sebe, že ho to dokáže ještě po těch letech rozhodit. Vrazil do nich úplně pitomě na rohu u mlíčňáku. Smáli se, a když ho zmerčili, rázem přestali. Dva, možná tři řekli ahoj, ostatní sklopili hlavy a bylo jim trapně. Benymu bylo trapně desetkrát víc, protože oni si trapnost rozdělili mezi sebe, ale on na to byl sám.

Spolužáci, pomyslel si a v duchu se ušklíb. Celou osmičku byli nerozlučná parta a v ní Jana a Bingo, co měl stejně blbý známky jako Beny. Jenže Bingovi máma šlápla na krk a donutila ho, aby se začal šrotit, a poslala ho do devátý třídy. Benyho nikdo pod krkem nechyt, takže mazal z osmičky rovnou na učňák a Bingo šel s ostatníma do devítky a potom na gympl.

Od tý doby jako by byl pro ostatní prašivej. Stačilo k tomu jediný setkání po prázdninách, aby na to přišel. Seděl mezi nima na zahrádce U Študáka a jako by pro ně byl neviditelnej. Uhejbali očima a Jana visela na Bingovi, kterej vyprávěl debilní historky. Ta samá Jana, která mu ještě před půl rokem řikala, jak ho miluje. Ani si nevšimli, že odešel. Potom je víc než čtyři roky neviděl a teď je potká všechny najednou.

Chtěl jít domů, ale byl rozhozenej a zamířil ke sběrně.

„Ser na ně, vole… dyť sou to rozmazlený idioti,“ Fabrikant mu podal odzátkovanou lahev a Beny se pořádně napil. Jako by tím splachoval vztek. Fabrikant pokračoval ve svejch meditacích.

„Čoveče, co by byli bez svejch zazobanejch fotrů? Hovno, tajemnický synci a primářský cerunky…“ Šlehnul okem po Benym a byl rád, že se Beny usmál.

„Ty budeš slavnej fotograf, máš voko, umíš to vidět, to se nedá naučit, vole. Ať se dou vysrat, jednou se budou divit, až tě budou plný časáky…“

Benymu bylo líp.

„Tak jo, Fabry. Já musim. Zejtra bych přišel dělat… a díky.“ Máv na rozloučenou a vzal to strání přímo nahoru.

Bylo mu sice trochu líp, ale ne tak, aby dokázal nemyslet na to, jak sou ostatní už na vejšce a von kvůli učňáku skončil sám a bez holky. Jednou, ještě na základce, dovolili Janě rodiče, aby ho vzala k nim na chalupu. Dojeli tam v pátek skoro za tmy, její táta zatopil v kamnech a matka pořád strkala hlavu do pokoje, kde hrál s Janou a jejich malým Vlastou karty. Potom zavolala Janu do kuchyně a za chvíli svolali všechny k večeři. Beny by dal krk na to, že ta semetrika valila Janě do hlavy kecy jako „doufám, že tvůj vztah k tomu chlapci nepřesáhne kamarádský rozměr“. Neměla ho ráda, to Beny jasně věděl. Tatík byl celkem v pohodě, ale Beny se s ním necejtil dobře. Doktor Vebr se ho třeba zeptal: „jaké máš plány do budoucna, chlapče?“ a Beny nevěděl, co na to říct. Tak jen pokrčil ramenama a doktor měl chvíli zvednutý obočí a potom se ho už na nic neptal.

Ustlali mu na druhým konci chalupy, než spala Jana s Vlastou, a když šel v noci na záchod kolem ložnice starejch, všim si, že semetrika nechala pootevřený dveře. V duchu se strašně smál. Hlídala, aby cerunka nepřišla o něco, co už dobře půl roku neměla. Protože Beny se vyspal s Janou už v zimě, když byly uhelky. A ne jednou, a přímo u doktorovejch doma. V noci nemoh spát a doufal, že ráno utečou s Janou do lesa a tam si to rozdaj, ale chyba lávky. Matinka byla ve střehu jak partyzánská hlídka.

Ráno snídali všichni u jednoho stolu a bylo tam žrádla, že to Beny nezažil. A máslo neměli jen tak hozený na stole, ale v piksle s deklem. Šunky a různý salámy byly poskládaný na talíři do vrtulí a proložený sejrama a zeleninou. A čaj a kafe a džus vyždímanej z pomerančů. Beny znal jen plechovky, Víťan v nich má dneska pastelky. Kdysi je dostali od tety, každej jednu, ale tohle chutnalo úplně jinak. Doktor Vebr se bavil s Vlastou o škole a doktorová švitořila o tom, jak bude krásně a jak pudou všichni na houby. Beny věděl, že je to v prdeli, a byl tak znechucenej, že si ani nevzal do lesa foťák.

Byl to totálně ztracenej víkend, semetrika je nepustila ani na moment z dohledu a přitom přehlížela Benyho jako něco, co jí kazí pěknej výhled. Starej Vebr chodil lesem a ukazoval špacírkou: houba, houba, a ostatní skákali tam, kam namířil hůl. Beny dělal, že to nevidí, a připadal si jako kašpar. Jana se neodvážila s ním skoro promluvit a on měl obrovskou chuť zařvat: „Já sem šukal s vaší Janinkou, když jí eště nebylo ani patnáct, vy debilové,“ a představoval si, jak se semetrika kácí do borůvek a nad ní stojí doktor s vytaženým obočím a košíkem křemenáčů. A jak se jinak nestane vůbec nic, protože by doktorová nebyla štonc přiznat, že si jejich dcerka začala ani ne v patnácti s takovym hejlem s čerstvou občankou.

„Čemu se řehtáš?“ zeptala se ho tehdy Jana a on si uvědomil, že se směje nahlas.

„Ále, sem si jen něco představil,“ odsek jí.

Jak teď o tom přemejšlel, už v tom lese bylo vlastně jasný, jak se věci maj. U nich doma se snídalo z mastnýho papíru a sedět společně u stolu nikoho nenapadlo. Proč taky. S Víťanem se vyhejbali fotrovi, jak mohli, a matka se snažila bejt neviditelná pro všechny v baráku. Měla fotra plný zuby, nechala ho vylejvat si na nich vztek a dělala, že to nevidí a neslyší.

Beny si vzpomněl, jak jednou fotr přišel domů nacamranej a vytáh je z postele a seřezal, protože nechali na stole v kuchyni roztahaný syrečky.

„Vy hajzlové zasraný, smrdí to po celým baráku,“ řval na ně a mlátil je řemenem. Blbý bylo, že jejich pokoj byl malej a skoro nešlo vyhnout se ráně. Byli tenkrát s Víťanem samý jelito, a to Víťanovi nebylo ani sedum.

Takže jak o tom dumal, bylo asi už tehdy o víkendu na chatě doktorský famílie vidět, že Beny není ta klasa, kterou si představujou pro dcerku. Ale taky myslel na to, co říkal Fabrikant. O tom, že jednou bude slavnej. To by fakt bral, procvakat se až do nějakýho hodně dobrýho časáku, aby se o něm psalo třeba ve Fotografii.

Vzpomněl si na dědu. Na to, jak mu ukazoval fotky, který jako mladej nafotil v Tatrách a na Baltu. Některý má Beny ještě schovaný. I když děda neměl žádnou komoru a musel si nechat fotky vyvolávat, focení byla jeho velká vášeň.

„Když se budeš pozorně dívat a vybereš si očima záběr, tak ho potom musíš eště najít přes fotoaparát…“ radil mu děda na dvoře a Beny ho tehdy vyfotil. Udělal svou úplně první fotku. Nepovedla se mu, zmáčk to proti slunci, ale i tak je vidět, jak se děda směje.

Nikdy nepochopim, jak může bejt fotr tvůj syn, řek v duchu dědovi snad postý a poprvý ho napadlo, že ani sám děda to asi nechápal.

To bys koukal, dědo, jakou mám teď fotokomoru a jak můžu dělat. Škoda že už tu nejsi, moc rád bych ti to všechno ukázal.

Představil si dědu, jak sedí před sběrnou s Fabrikantem a s Hanym, vypráví jim o Baltu, o velkejch lodích a jeřábech a o malejch člunech, který ty obry naváděly do doků. Potom by si šel prohlídnout Benyho nový fotky, možná by vyzkoušel zvětšovák a pak by si všichni dali pivo.

Děda umřel, když bylo Benymu dvanáct, a on tehdy strašně brečel, ale opravdu mu děda začal chybět až teď, když umřela i babička a fotr nechal barák bráchancovi. Ten to tam všechno úplně přestavěl a zničil. Už to nebyl dům, kam Beny jezdíval po smrti dědy za babičkou a hrabal se v dědovejch šuplatech. Ještě že si včas odvez aspoň fotky.

Byl tak zabranej do vzpomínek, že si ani nevšim velkýho srocení před domem starýho Loupáčka. Na kraji houfu odchytil Víťana.

„Brácha, vole, co se děje?“

„Beny… že deš. Vodvezli Růženu. Sanitka ji vodvezla. Byla celá zmlácená… a nebyla v tom… no… ve vědomí.“

„Při vědomí?“

„Jo, při vědomí. Byla vomdlelá.“

„Co se stalo? To Loupáček?“

„Asi jo… hele… koukej, policajti dou vod nich…“

Beny natáh krk, aby líp viděl přes čahouna Krocínka. Krocínek se otočil k chlápkovi, kterýho Beny neznal, a řek:

„Měli ho zavřít, hajzla. Dycky když se vožere, mele v hospodě vo tom, jak na Volšana vošahává mrtvoly, dobytek jeden… myslim si, jestli je taky nešoustá…“

„No nekecej…“ chlápek kroutil hlavou a zeptal se: „Von tam jako dělá?“

„No, meje mrtvoly před funusem…“

Beny dál neposlouchal. Otočil se k Víťanovi, kterej ho tahal za rukáv.

„Hele, Beny, byla tu pošťačka a prej máš u nich rekoda… no… dopis. Doporučenej.“

„Proč to tu nenechala?“

„Vona chodí jiná, Třebelice si prej zlomila nohu… Beny, ale je to vod vojáků…“ Víťanovi přeskočil hlas. „Že tam nepudeš? Že ne? Slíbils to!“

Beny se k Víťanovi nahnul a zašeptal: „Sem ti řikal, že pro to dělám všecko. Tak mi drž, brácha, palce, ať to stačí… A taky drž hubu, hlavně doma. Ať mi to fotr eště nezesere.“

Odpoledne se Beny snažil vyvolat pár fotek, ale nemoh se soustředit. Pořád mu před očima jel film s umláceným vojclem z Fabrikantovy historky a jako titulky mu k tomu běžely všechny zkazky, který o vojně slyšel nebo si představoval. Nakonec toho nechal a přidal se k Fabrikantovi a Hanymu. Seděli před boudou a Hany zrovna řikal:

„…ti povidám, že nejlepší talijány míval dycky Lacina u viaduktu.“

Zapálil si, poslouchal ty dva, jak se hádaj o buřty, a pozoroval, jak slunce roluje zpátky poslední paprsky jak svinovací metr. Zejtra to musí klapnout, kurva. Vstal a řek:

„Tak já pudu a zejtra na mě myslete…“

„To teda budem. Kdy se ukážeš? Budem napnutý jak švihadla,“ řek Fabrikant.

„To nevim, myslim, že dopoledne bude hotovo. Přijdu potom…“ odpověděl Beny a Hany dodal:

„Vod rána tu budem tvrdnout na suchu, mladej. Tak nás nenech dlouho čekat, ať to můžem zapít. Jináč než dobře to dopadnout nemůže…“

Beny kejv a vydal se ke zkratce na skále. Ti dva se ještě chvíli dívali jeho směrem, ale viděli jen rudou tečku zapálený cigarety a potom už nic. Jako první promluvil Fabrikant: „Má to kluk teď těžký. Doma na hovno, sotva dodělal učňák, už má vojnu na krku… Nedávno mi řek, jak potkal bejvalý spolužáky. Dělali, že ho neviděj, ksindl jeden prominentní.“

„No jo…“ Hany mlask, zavrtěl hlavou a chvíli mlčel, jako by vážil slova. Nakonec se rozmluvil: „Neměl bys ho tak heftovat, Fabrikante. Von je potom eště víc navztekanej a je tak nasranej, že si na to nakonec zvykne a každýho vod sebe vodežene…“

Hany chtěl ještě pokračovat, ale Fabrikant mu skočil podrážděně do řeči:

„Já ho heftuju? Tak já ho heftuju? Já se ho jen snažim povzbudit. Tyhle dětičky čtou chytrý knížky a chytře vo nich mluvěj, i když z nich chytrý vůbec nejsou, a přitom takovej fakt chytrej a šikovnej kluk… ále, škoda mluvit…“ Fabrikant uťal řeč stejně rychle, jako ji začal, a zprudka si přihnul. Hany cejtil, že je uraženej, a tak řek smířlivě:

„Já vim, má kliku, že má kde dělat, a já bych mu taky přál, aby byl slavnej a všem vytřel zrak… já jen, aby si to nepodělal, aby taky potkal ňákou holku, aby prostě nezahořk… to je celý,“ dopověděl skoro omluvně a natáh k Fabrikantovi ruku s načatou krabičkou startek. Fabrikant si jednu vyklep, zapálil si a zabručel:

„Já vim, ale já taky nejsem žádnej vychovatel. Dyť se na nás podívej, ty seš starej, já už taky brzo budu, a místo abysme si tu lebedili, řešíme trable cizího kluka.“

„No jo, ale von už neni cizí,“ řek Hany. Stejně jako kdysi nebyl cizí Ságo. Fabrikant byl jedinej, komu o Ságovi řek, a tak teď moh říct i to, na co zrovna myslel.

„Když umřel Ságo, byl jen o trochu starší, než je teď Beny. Asi proto mi to tak haraší v palici…“

„Ale Beny neni žádnej invalida, von má před sebou pěknej život, na sichr,“ namít Fabrikant.

„Tak si na to připijem,“ usmál se na něho Hany a flašky cinkly o sebe do tmy. Fabrikant si řek, že dlouho nepsal mámě a tátovi, a Hany myslel na to, že potkat Fabrikanta bylo velký štěstí.

Beny se rozhlížel po chodbě. Všude kolem stejný zoufalci. Některý žmoulali v ruce obálku s červeným pruhem, všichni byli bledý a vypadali vyděšeně. Složil lokty na kolena a snažil se zhluboka dejchat.

K Benymu se naklonil kluk, kterýho znal od vidění.

Vzápětí lampasák zařval: „Benovský.“

„To je co?“

„Prosím…?“