MONS KALLENTOFT

KŘIK

K NEBESŮM

Přeložila Jana Thomsen

BRNO 2022

Copyright © Mons Kallentoft 2018

Published by agreement with Ahlander Agency

Translation © Jana Thomsen, 2022

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2022 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1182-2 (PDF)

ISBN 978-80-275-1183-9 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1184-6 (MobiPocket)

PROLOG

Musí zemřít.

Ten hlas ve mně zní stále naléhavěji.

Zabij ji a zachraň, co máš. Pomsti se.

Zvednu paži a udeřím.

Železem jí prorazím lebeční kost, slyším, jak to praskne. Šumějící stromy mi našeptávají:

Dobře děláš.

Ona si nezaslouží žít.

Vím, jak jsou lidé krutí a čeho jsou schopní, a když někdo řekne: „To bych nikdy neudělal“, souhlasím a přikývnu, ale v hloubi duše je mi jasné, že až ten den nastane, učiním, co bude třeba. Lidé se v podstatě dělí jen na dva tábory. Na ty, co to zvládnou, a na ty, co to nezvládnou.

Já patřím do toho prvního.

Vybavuje se mi, co udělala, vidím to všude, na každé obrazovce, bez ustání. Tisknu tě k sobě, cítím tvou teplou pleť, slyším tvůj smích, držím tě u sebe, snažím se tě udržet, i když se bráníš a chceš se vyprostit. Nakonec se chceš vyprostit.

Hlasy sílí.

Co se vlastně děje?

Snáší se déšť. Chladný, hlasitý, mučivý říjnový déšť.

Kapky mi dopadají na krk, za límec bundy, a když stojím bez pohnutí, slyším, jak mi z ušních lalůčků kapají na lesní půdu.

V ruce mám těžký kus kovu.

Ani nezasténá.

Hroutí se k zemi.

Přímo do pilin.

A už tu není.

Je po smrti, stejně jako ten chlapec.

ČÁST 1.

LÁSKA

SILNĚJŠÍ

NEŽ LÁSKA

1.

STŘEDA, 6. SRPNA

Fanny Anderssonová se podívá na budík na nočním stolku. Zelenými číslicemi do tmy září 02.34. To je výsměch, v tuhle dobu se bdít nedá.

Nemůže spát. A zářící budík jí to nijak neulehčuje. Oči přivykly tmě a jí teď připadá, že v ložnici ve vile v Lambohov je světlo jako ve dne.

Anders leží na své straně manželské postele. Mezi nimi je půl metru, leží zády k sobě, každý pod svou dekou. On tiše chrápe a ona by k němu chtěla natáhnout ruku, cítit jeho teplo. Protože ho miluje, i když se to může zdát hodně zvláštní. Pořádně zavře oči, snaží se nepřipadat si jako špatný člověk.

Povlečení se jí lepí na tělo, noc je teplá a zítra bude ještě teplejší den.

Od chvíle, kdy už nemohla dál, uběhlo půl roku.

Jednou ráno se probudila a nedokázala vstát z postele. Cit v nohou měla, věděla, že by se na ně měla postavit, ale nešlo to. Celé její tělo to odmítalo. Anders stál u postele s Oliverem v náručí a říkal jí:

„Fanny, Fanny, musíš vstávat.“

Místo toho však jeli rovnou na pohotovost, načež ji hospitalizovali na psychiatrii ve Fakultní nemocnici. Diagnóza zněla syndrom akutního vyčerpání, ležela na oddělení pod dohledem dva týdny. Chtěli si ji tam nechat na pozorování, ačkoli si nepřipadala deprimovaná, jen unavená, strašně unavená.

Barevné pláště nemocničního personálu jako by se jí vysmívaly. Z rozhovoru s lékařem pochopila, že z doby před zhroucením má výpadky paměti. Že možná dělala věci, které si nepamatuje. Že si pamatuje něco, co se vůbec nestalo. Že si myslí, že jela do práce, i když ve skutečnosti jela nakoupit. Jako by se její mozek zapojoval sám bez jejího svolení, aby to všechno vydržel.

Otočí se na druhý bok. Chce si lehnout k Andersovi, přitulit se k němu a zapadnout do něj jako jedna lžička do druhé, být u něj, pokusit se znovu nastartovat jejich starý život, bez kterého nedokáže být.

Když se poznali, milovali se často, pak čím dál méně a nakonec se nemilovali vůbec.

Ví, že na tom není nic neobvyklého. Přečtěte si v časopise o módě nebo pro ženy jakýkoli sloupek o vztazích. O párech, které se milují, ale nespí spolu. Občas ji napadne, že si příroda z lidí snad utahuje.

Je jí líto všeho, co provedla a provádí. Ale nemůže si pomoct. Bez sexu se neobejde. Je to tak snadné, a přitom tak složité. Stud a vykoupení jsou propojené. Anders teď chrápe hlasitěji, spí klidným spánkem rozhodného muže.

Do zaměstnání se vrátila v půli července, dřív než doporučoval lékař. Cítila se však připravená, chtěla pracovat. A jde jí to nad očekávání dobře, přestože si nevěří a bojí se, že na něco zapomene, že jí mozek zase vypoví službu.

Oliver.

Její milované dítě. Spí v pokoji z druhé strany obýváku, asi deset metrů od nich. Chtěla by vylézt z postele, jít za ním a potmě ho pohladit po tváři. Často spí na zádech, vypadá tak mírumilovně, až ji to skoro děsí, ale jak dýchá, dlouhé blonďaté lokny se mu vlní, jako by se přes nejkrásnější z úrodných lánů nesl ten nejjemnější vánek.

Lži.

Láska.

Prsty se zlehka dotkne Andersových zad. Ten sebou škubne. Ona tedy ruku přitáhne zpátky k sobě.

02.42.

Měla by už spát.

Anders jde ráno k zubaři a ona si nevybavuje, jak se domluvili. Odvede malého do školky on ještě před zubařem, nebo ho má odvést ona?

Je to jedno. Vyřeší to u snídaně.

Natáhne se pro mobil ležící vedle budíku, ale zarazí se.

V životě je tolik věcí, kterým je třeba odolat, tolikrát musí člověk předstírat, že je někým jiným. V jejím případě kompetentní, navíc hezkou zaměstnankyní, dokonalou matkou, která vytvořila báječný domov, ženou vášnivě toužící po svém manželovi, dobrou snachou. Ženou, která nemá jiný život než ten, který je všem na očích.

Spi už, Fanny.

Lékaři téměř nic neřekla.

Tajemství jsou tajemství.

Některé lži jsou lepší než pravda.

Anders teď přestal chrápat, dýchá klidně, určitě se mu nic nezdá.

Proč ho miluju? pomyslí si. Protože on miluje mě. Protože mi to říká moje přirozenost.

Rozhlédne se po zeleně osvíceném pokoji.

Oliver, Anders.

Proč nemůže člověku stačit láska?

2.

04.24. Hodina milostné touhy.

Malin Forsová se podívá na čas na mobilu, pak ho vypne a položí vedle sebe na polštář. Zírá do stropu a namlouvá si, že se jí podaří znovu usnout, stačí, když vydrží takhle zírat dost dlouho.

Dnes v noci cítí jen osamělost, přestože Tove spí pár metrů od ní, ve svém starém pokoji. Přijela na léto domů, chodí na praxi do Östgötabanken jako asistentka ředitele. Tove nejdřív měla v úmyslu pronajmout si byt, ale Malin ji přemluvila, ať bydlí „doma“, bude to „fajn“ a užijí si spolu letní večery na balkoně. Zatím jich moc nebylo.

Snaží se vypnout, ale nemůže, nechce, po někom touží.

Tinder.

Má tam profil, ale nikdy se jí nepodařilo jít na rande. Pár mužů jí napsalo, poznali ji z novin a byli zvědaví, jestli to má ráda drsnější, když je policajtka.

Takhle se v dnešní době lidi seznamují? Podívejte se na pár fotek, ideálně na opálenou horní část těla na pláži, úsměv na palubě lodi, košili s kravatou v lepší restauraci. A vykašlete se na hlouposti a na pitomce.

Don’t swipe me away.

Někdy si připadá jako dinosaurus.

Vyhynulý druh, žijící vzpomínka.

Už ani Tove na ni nemá čas. Bývá zticha, ale občas si přece jen chce povídat, třeba včera, kdy chtěla mluvit o tom, co zažila v Kongu, jak viděla příslušníky milicí znásilňovat ženy v jedné vesnici v džungli, jak ti muži chtěli, aby se na to dívala. „Co mám s těmi výjevy dělat, mami? Jsou pořád ve mně. A všechny ty blbosti v bance, ta spousta čísel, k čemu to je?“

Tove si dala víno. Pršelo a seděly spolu u kuchyňského stolu, nad omšelými dvířky kuchyňské linky se vznášela vůně kari a Malin ze sebe nedostala jediné slovo. Udělej to jako já, chtělo se jí říct. Potlač to, zkus na to zapomenout, předstírej, že se to svinstvo vůbec nestalo a že neexistuje, i když to pro tebe podvědomě bude asi znamenat opravdu hodně.

Pitomé rady, pomyslí si a odhrne deku, pod níž jí začalo být vedro.

A tak mlčela. Nalila Tove další víno a sledovala, jak jí zbělaly klouby, když mluvila:

„Měla jsem jim sebrat ty jejich kalašnikovy a postřílet je. Ale já jsem se bála, chápeš? Strašně moc. Místo toho jsem jela do dětského domova v Tibetu. A kdo byl tam? Umírající děti, které byly všem ukradené. Peníze jsou stokrát lepší. Nesmrdí, nekňourají, nebrečí. Prostě jen jsou a všichni je chtějí.“

Její slova teď Malin znějí v uších.

Skrz žaluzie je vidět, jak pozvolna svítá. Dnes ráno je podivné světlo, jako by na obzoru hořely ohně pekelné, jazyky plamenů šlehaly ke hvězdám a chtěly je pohltit.

Široká postel je prázdná.

Jsem každým dnem starší. A všechny tyhle dny, roky, nádechy a výdechy, všechno, co jsem kdy viděla a zažila, to zlo, kterého jsou lidé schopni, mě přivedlo sem, do tohoto pokoje, do tohoto bodu v životě, a já toužím po jediném:

Po někom, koho bych mohla milovat.

A kdo by miloval mě.

Jsem patetická, pomyslí si. Sentimentální kráva, která by už měla spát, aby druhý den fungovala, jak má.

Něco se stane.

Cítí to.

Věci se daly do pohybu.

A za oknem už je světlo, teplé světlo rozbřesku, žádné plameny, ale žhnoucí žár, touha zoufalého srdce.

Mého srdce, pomyslí si.

Mého.

A možná ještě někoho jiného.

3.

Vyzvánění se zařízne Fanny Anderssonové do uší, telefon na psacím stole v kanceláři téměř nadskočí.

Bubínky se jí ve zvukovodech rozvibrují. Kladívko, kovadlinka a třmínek se otřesou a vyvolají v hlavě tsunami, takže téměř v panice zvedne sluchátko se slovy:

„Hliníkové profily Nyberg, čím vám mohu posloužit?“

Posloužit?

Naučila se ty zdvořilostní fráze nazpaměť, ale nikdy se jí nepovede použít je správně. Nemá říkat „posloužit“, to zní jako z devatenáctého století, a Nyberg je moderní firma. Ona je moderní člověk a v hloubi duše ví, že to staromódní slovo říká schválně, aby pobavila sebe a třeba taky volajícího.

Recepční Agneta je ještě na dovolené. Na Korfu nebo kde? Fanny si to nepamatuje a je to jedno. Zaměstnanci se u zvedání telefonů a dalších Agnetiných úkolů střídají. Dnes je na řadě Fanny. Je přesně tak vystresovaná, jak předpokládala. Je to v ní už od doby, kdy se zhroutila a skončila na neschopence: přecitlivělost, pocit vlastní křehkosti, pochybnosti ohledně toho, co zvládne a co ne.

S poštou už je hotová. Takhle začátkem srpna moc dopisů k roztřídění není. Celá země ještě funguje v prázdninovém režimu, takže jí rozmístění zásilek do přihrádek zabralo jenom čtvrt hodiny.

Ale telefon vyzvání.

Neustále.

Uhladí si bílé kalhoty, které si na jaře koupila v obchodním domě NK, když s Andersem jeli sami dva na víkend do Stockholmu. Oliver zůstal u jejích rodičů. Tehdy od něj poprvé byla pryč celou noc. Šlo to dobře, ačkoli jí stesk v duši vyhloubil propast a ona se několikrát div nerozbrečela jenom proto, že Oliver nebyl u ní.

Iracionální.

Hloupé.

Jenže co je na mateřské lásce racionálního?

I tak si to ve Stockholmu užili. Bydleli v hotelu Scandic poblíž Slussenu, večeřeli v restauraci Grill. Domů se vraceli Starým Městem, ulicí Drottninggatan, večer byl teplý, stejně jako Andersova ruka. Třeba dnes večer, napadlo ji, ale nakonec k ničemu nedošlo. Když se k němu večer přitulila, řekl jí, že je mu vedro, a otočil se k ní zády.

Mluvili spolu o víkendu v Paříži.

Ten by ještě mohli uskutečnit.

Její rodiče Olivera zbožňují, chtějí ho hlídat co nejčastěji. Rozmazlují ho: koláčky, sladkostmi, dárky, kterým on ještě nerozumí. Ale jak ho milují! Kéž by všechny děti na tomhle světě někdo takhle miloval!

Oliver.

Vidí ho před sebou. Její halenka má skoro stejně narůžovělou barvu jako jeho tváře, když se zadýchá.

Jeho blonďaté vlásky, lokýnky. Slyší jeho smích, nožičky ťapající po podlaze u nich doma ve vile, když někam pospíchá.

Ona má stejný typ vlasů. Jemné, blonďaté, vlnité. Stejný nos zahnutý lehce nahoru, výrazné tváře, úzký horní ret. Pár přátel jí navrhlo, ať si ho dá vyplnit, ale to by ji ani ve snu nenapadlo.

Dnes v noci na Olivera myslela. Ale nešla za ním. Teď na něj myslí zase. Ale není u něj.

Zavře oči.

Jak to mám všechno zvládnout?

Jsem odporná?

Příchozí hovor.

Které tlačítko mám zmáčknout?

Je jich tu tolik.

Podaří se jí přepojit hovor na jednoho z prodejců a vrátí se k třídění červencových faktur. Většinu z nich zná, jsou to spolehliví dodavatelé, s nimiž spolupracují už roky. Na falešné faktury si dává pozor.

Pracuje tu sedm let. V dubnu jí bylo čtyřiatřicet, je načase posunout se dál, ale má se tady až moc dobře.

Jsou vůči ní slušní.

Plat má asi vyšší, než by měla jinde. Majitel, Fredrik Nyberg, dobře ví, že nic nebuduje loajalitu tak jako peníze. A jí vyhovuje pracovní náplň i doba a taky kolegové, kteří sedí kolem ní u polohovatelných psacích stolů z Ikey. A vyhovuje jí taky, že tihle lidé o ní nevědí všechno, že ji považují za tak akorát hloupou, bez ambicí a vnitřního života.

Nikdy není problém, když musí odejít dřív, aby stihla vyzvednout Olivera ze školky. Je mu teď dva a půl roku. Podle učitelek se mu tam líbí, umí se prosadit, je veselý, učí se vycházet s ostatními.

Většinou ho vyzvedává ona a někdy ho do školky i vodí, i když to je většinou Andersův úkol. Tak jako dneska, kdy odvezl Olivera do školky, než jel k zubaři. Nebo ho odvezl až potom?

Nepamatuje si.

Určitě to popletla.

Anders má přehled. To je jedna z věcí, které se jí na něm líbí, že má ve všem pořádek. Když ležela v nemocnici, nemusela si dělat starosti. Anders se o Olivera postaral, a to tak dobře, že se styděla ještě víc.

Dívá se ven z okna, na parkoviště. Odsud na jejich černé audi nedohlédne, musela zaparkovat v nejzazší části parkoviště na pražícím slunci, kousek od stínu lesa. Pár kolegů přijelo dřív než obvykle, takže nejlepší místa už byla zabraná.

Má to auto ráda. Mají ještě passata, ale audi je lepší.

Přepojí další hovor.

Orazítkuje fakturu.

I v takovém hicu dokážou lidé očividně uvažovat o koupi nových oken, prosklených dveří a bůhví čeho ještě.

Venku je teď sedmadvacet stupňů, vidí to na teploměru v okně.

Vysoké smrky na okraji lesa ztrácejí v oparu vedra kontury.

Podívá se na hodiny na monitoru.

10.03.

Vezme mobil ze stolu, ale zase ho položí.

Je tu dvě hodiny, nebo víc, neví přesně, kdy přišla. A klimatizace v kanceláři šlape na plné obrátky.

Auta.

V těch musí být jak v sauně. Ale tady uvnitř je rozhodně chládek.

A už zase vyzvání telefon, to snad ne, které tlačítko?

Hlavně žádné „čím můžu posloužit?“.

4.

Malin se na sebe dívá v zrcadle tělocvičny v suterénu policejní stanice. Tenké bílé sportovní tílko jí obepíná tělo, které je vytrénovanější, než kdy v poslední době bylo.

Přišla ráno do práce s menším zpožděním, ale prozatím je na stanici klid, tak si stihne zacvičit.

Na recepci pozdravila Sofii zabořenou do židle. Těhotenské břicho ji táhlo k zemi, už jen měsíc. Sofia se zdála unavená, vyždímaná, a tak ji Malin povzbudila:

„Vydrž. Brzy přijde odměna.“

Odměna ve formě té nejryzejší lásky, jaká existuje.

Lásky, pro kterou člověk udělá cokoli.

„Doufám, že prcek nebude mít koliku,“ odpověděla Sofia s úsměvem.

Malin šla dál do suterénu, kde se jí v nosních dírkách usadil zápach potu. Zvedá dvanáctikilové činky nahoru a dolů, nahoru a dolů, svaly na rukou ji bolí, je celá zpocená, vedro proniklo i sem do tělocvičny.

Stehna má obepnutá přiléhavými černými šortkami. Svaly na rukou se rýsují námahou, jeden pohyb vede k druhému, celé tělo reaguje, to Malin zbožňuje. Má pocit, že nejspíš jen tady má opravdu všechno ve svých rukou, když vykonává tu nejtupější činnost vůbec.

Nikdo jiný tady dole není. Jedinou společnost jí dělá její vlastní odraz v zrcadle. Po čele jí stéká pot. Poslední dobou si takhle připadá často, že je na světě skoro sama. Že je v životě tak osamělá, jako jsme tváří v tvář smrti všichni, ale uvědomuje si, že to je falešný pocit. Má Tove, kolegy, práci. I když práce, dokonce ani jí, lidi nenahradí.

Třináct, čtrnáct, patnáct.

Položí činky na černé lino a jde k veslovacímu trenažéru.

Usadí se, nastaví zátěž a začne veslovat.

Představuje si, že je na jezeře. Zabírá ze všech sil, aby unikla několika neznámým mužům, kteří se ji snaží dohonit.

Vesluje a vesluje, ale z místa se nehne.

5.

Fanny Anderssonová má obrovskou chuť jít se vykoupat. Cítit, jak jí chladná voda zacpává uši a nepropouští žádný zvuk, žádné vyzvánění telefonu, žádné otázky. Možná by se mohla vytratit o něco dřív a jet se svlažit, než vyzvedne Olivera. Zaplavat si v Tinnisu nebo v některém z jezer za městem. Třeba v Roxenu, Tåkernu nebo Rängenu. Anebo v tom bezejmenném jezírku kousek od tchyniny chaty.

Ráno si v místních novinách Corren přečetla, že voda v Roxenu u Sandviku má šestadvacet stupňů. Po takové koupeli by byl člověk uvařený do červena jako rak.

Vzduch venku za oknem se ani nehne.

V autech musí být snad tisíc stupňů.

Už dlouho neměla výpadek vědomí. Ale nemůže si být jistá, protože jeden vlastně nikdy neví, jestli ztratil vědomí, nebo ne.

To zvládnu, pomyslí si. Všechno. Zvládnu být sama sebou, udržet rodinu pohromadě. Ale nejsem nadčlověk, můžu pečlivě vykonávat svou práci, být Oliverovi dobrou mámou a Andersovi dobrou ženou, a to stačí.

Být dobrým člověkem.

Může jím ale být, pokud až příliš potlačuje své touhy? Vezme mobil, rozhlédne se kolem. Nikdo se na ni nedívá ani nesedí v takovém úhlu, aby viděl na displej.

Otevře si Tinder.

Žádný nový kontakt.

Rychle strčí telefon do kapsy.

Musím s tím skončit.

Musím už být hodná manželka. A snad i jsem? Musím se vrátit k manželovi, na všechno zapomenout, nestalo se to. Miluju Anderse, milujeme jeden druhého.

Někdy se jí chce jen zavřít oči, zacpat si uši. Vrtět hlavou.

Nebo se jet vykoupat.

Žijeme si hezky, řekne si. Vyřizuje další fakturu a napadne ji, že firma za sebou má nezvykle úspěšný červenec a že majitel asi na Vánoce opět vyrazí na Maledivy.

Zaslouží si to.

Fredrik Nyberg dře jako málokdo.

Vzduch za oknem se přestal tetelit. Místo toho proudí, teče sem a tam jako sklo ve staré okenní tabuli.

Zase zazvoní telefon, ne ten na pracovním stole, ale mobil v kapse jejích kalhot. Zanoří ruku do tenké bílé látky, vyloví telefon a kouká, že volá Anders. Zvedne to.

Slyší, jak dýchá, krátce a prudce. Napadne ji, že je asi venku, že ho vedro při každém nádechu tlačí do prsou. Pak se ozve jeho něžný hlas:

„Ahoj, miláčku. Jak se máš?“

Fanny se zhluboka nadechne. Pak odpoví:

„Mám se dobře. Pracuju. Nemáš tušení, jak to tu dneska vyzvání.“

„No jo. Dneska máš ústřednu.“

„A poštu.“

„Chtěl jsem se jen na něco zeptat,“ pronese Anders. Fanny zaslechne v jeho hlase neklid mísící se s téměř komandujícím tónem, jaký u něj nepoznává.

Stalo se něco?

Má pocit, jako by ji nějaká studená tíha stahovala k šedému koberci na zemi.

Děje se něco?

Než stačí otázku zformulovat, Anders pokračuje:

„No, právě mi volali ze školky a ptali se, jestli Oliver dneska nepřijde.“

Jak to myslí?

„Takže je s tebou v práci? Řekla sis ráno, že ho nedáš do školky, a vzala sis ho s sebou?“

Co to říká? Kde to jsem?

Jako by z ní v okamžiku vyprchala veškerá realita, místnost se zužuje, kroutí se do podlouhlých křivek a kolegové kolem ní přestávají existovat, ztrácejí barvy i obrysy a mění se ve vzdálený kouř stoupající ze sopky na nějakém dalekém ostrově.

Ovládej se, Fanny.

Co to říká? Co že to Anders říká?

Mobil jí vyklouzne z ruky a spadne na zem. Skloní se pro něj, a když se zvedá, uhodí se hlavou o hranu stolu. Projede jí bolest a zakřičí:

„Krucinál.“

Popadne dech.

„Děláš si srandu?“

Dobře ale ví, že on by si z ničeho takového legraci nedělal.

Že on má vždycky všechno pod kontrolou.

„Jak to myslíš?“

„Odvážel jsi ho přece ty. Jako obvykle. Proč bych ho brala já?“

Na druhém konci je ticho.

„Bože můj,“ zaslechne pak Fanny slabě. „Bože můj. Ty si to nepamatuješ? Já jsem měl jít k zubaři, tak jsi ho měla do školky hodit ty. Nevzpomínáš si, že jsme ho spolu dávali dozadu do sedačky ve tvém autě, a pak jste vyrazili. To si nepamatuješ?“

A pak znovu ticho.

Vzpomínám si?

Oliver.

Jeho blonďaté lokny. Dnes ráno? Jeho modré, ledově modré oči, jeho protesty. Ne, nevzpomíná si. Dívá se na kolegy, jejich nervózní pohled, chápou, že se něco děje, jeden z nich vstane. Mobil jí znovu vyklouzne z ruky. Běží k východu, rozrazí prosklené dveře, postříbřený hliník v rámu dveří se nárazem otřese. Venku se do ní opře horko, je jako neviditelná džungle, kterou Fanny proběhne přes parkoviště kolem jiných aut až k černému audi. To se nemohlo stát, to určitě není pravda.

6.

Zakopne. Cítí, jak si o horký asfalt roztrhla kalhoty na koleni.

Oliver.

Auto.

Už jen deset metrů.

Pět.

Rozpoznává dětskou autosedačku na zadním sedadle, přichází k autu zepředu, v sedačce je panenka, nejsi to ty, Olivere.

Dvě hodiny.

Možná víc, přesně si nevzpomínám.

V tomhle vedru.

Uvnitř auta musí být horko jako v peci. Překvapí ji, že jí ta slova stačí projít hlavou dřív, než ho spatří.

Jeho tělíčko za oknem.

Nehybné koruny borovic. Teplý vítr proudící mezi větvemi.

Někdo volá:

„Co se děje, Fanny? Co je?“

Hlava. Jeho blonďatá hlavička a žluté tričko s potiskem hokejisty. Fanny křičí:

„Olivere, Olivere, Olivere!“

Ale chlapec se nehýbe.

Fanny škube madlem dveří. Jsou zamčené.

„Panebože,“ pronese někdo za jejími zády. Kdo? To je jedno.

„Otevři, krucinál,“ ozve se někdo další.

Loví klíče v kapse. Nejsou tam. Musí ho dostat ven. Křičí, ale svůj křik neslyší. Kdosi buší do okénka, tahá za kliku, a ona vidí Oliverovo bezvládné tělo, jsou mu dva roky, dvouleté dítě takhle vypadat nemá.

Hrudník se mu nezvedá.

Ne.

Ne.

Kdosi udeří do okénka pěstí, ale to drží.

Fanny se otočí, odstrčí ostatní a utíká do kanceláře.

Přehrabuje se v kabelce, najde klíče, běží zpátky na parkoviště. Ostatní stojí bez pohnutí v půlkruhu kolem bočního okénka, mlčky se dívají na Olivera, a jakmile ji uvidí, uhnou stranou, udělají místo matce, mámě. Když strká klíč do zámku, otevírá dveře, natahuje se dovnitř a mačká tlačítko na dětské autosedačce posazené proti směru jízdy, ruka se jí netřese.

Jeho tělo je rozehřáté, horké, ale přesto studené, a jí je okamžitě jasné, že je pozdě.

Nebo není?

Položí ho na asfalt, nechce ho pustit, ale musí, a rukama mu prudce stlačuje hrudník, masíruje plíce a srdce, políbí ho, vdechne mu vzduch do plic a přeje si, aby se probudil, obživl, tak to přece ve filmech bývá, tak proč by ne teď?

Znovu mu vdechne vzduch do plic.

Nejde to.

Poslouchá jeho srdce.

Nebije.

V jeho hrudníku je jen nekonečné ticho.

Její syn nežije.

Oliver.

Umučený k smrti, zapomenutý v autě, na srpnovém slunci, jaké nikdo pamatuje.

Jak jsem mohla?

Jak jsem jen mohla?

Vezme dítě do náruče. Dívá se do temnoty mezi borovicemi, do své nenadálé věčné temnoty, a bloudí pohledem mezi přihlížejícími kolegy.

Odvracejí se od ní, tak jako se budou odvracet už napořád. Uvědomuje si to, cítí to.

Rozkřičí se.

Vydá ze sebe zvuk, na který nikdo z nich nikdy nezapomene. Hrdelní křik, protest proti řádu tohoto světa, žádost o milost, jakkoli žádná milost není možná.

Křičí k nebesům.

A doufá, že někdo poslouchá, že ji někdo slyší.

7.

Onen pocit z noci, že se něco stalo nebo stane, v Malin Forsové přetrvává jako šepot.

Neví, jestli to je intuice.

Zkušenost.

Vyvinutý cit pro lidi a svět.

Něco se stalo, tuší Malin znovu, když přijde nahoru z tělocvičny a po kostrči jí stékají poslední zbytky potu.

V otevřené kanceláři na policejní stanici sedí naproti Zekemu Martinssonovi, oba mají oči upřené na monitor, dohánějí hlášení a další administrativu.

Vtom na stole zazvoní telefon, oba se na něj podívají. Zeke netrpělivě kývne hlavou — zvedni to! — a jí je jasné, že ho zaplavil zakázaný pocit, který policisté občas mají, že se něco přihodilo a oni se teď pustí do výživného případu.

Drží v ruce sluchátko.

Zašlý šedivý plast.

Na druhém konci vyděšený muž. Slova jako by zpola vykašlával a zpola vyplivoval.

„Zemřel tu nějaký chlapeček. Zapomněli ho v autě.“

Kdo volá? Odkud?

„Klid,“ pronese Malin a sama slyší, že mluví skoro podrážděně.

Proč centrála či tísňová linka přepojila hovor k nám a ne na záchranku?

Dojde jí ale, že to stejně je případ pro ni a Zekeho, a tak se otřeseného muže vyptává na detaily, ptá se ho, jak se jmenuje.

„Pošlete sanitku,“ odpovídá muž. „Pro Fanny. Chlapečkovi už nikdo nepomůže.“

Jedou na udanou adresu. Do průmyslové zóny, kde se to všechno odehrálo.

Na místo, které v ní možná v noci vzbudilo ten pocit, pomyslí si Malin. Přepne se do vyšetřovatelského módu, ví, že musí zachovat chladnou hlavu, nehledě na to, s čím se setkají.

Zaparkují před kancelářskou budovou, prohýbající se jednopatrovou stavbou vtěsnanou mezi řídký borový les a malou tovární halu se střechou z térové lepenky. Jakmile Malin vystoupí z auta, spatří ve stínu stromu ženu sedící s dítětem v náručí. Tiskne mrtvého chlapečka k sobě a naříká. Její kolegové postávají asi deset metrů opodál, ve stínu jiného stromu, poodvrácení, jako by si netroufali a ani nechtěli se k ní přiblížit.

K Malin a Zekemu přichází vysoký, dobře stavěný, energický muž.

„Fredrik Nyberg,“ představí se a pevně stiskne podanou ruku. „To já jsem vám volal. Jsem majitelem téhle firmy. Hliníkové profily Nyberg.“

„Jak se jmenuje?“

Malin pokývne k ženě s dítětem.

„Fanny. Fanny Anderssonová.“

Zeke zůstává na místě s mužem, který tu evidentně má roli alfa samce, a Malin jde k ženě.

Nohy dítěte jsou jako ze skla.

Pokožka na jeho pažích má modravý nádech. Je rozdrápaná.

Několik metrů od matky s mrtvým chlapcem se Malin zastaví. Nohy ji neposlouchají, třese se, jako by při pohledu na ochablé dětské tělíčko zapomněla, jak se chodí.

Seber se.

Dojde k ženě s dítětem, posadí se vedle ní, opatrně jí položí ruku na rameno, nic neříká. Dýchá klidně. Pomalu. Cítí, jak jí teplý vzduch plní plíce.

Tak šup, Malin.

Bezvládné dětské tělíčko.

Kdy je na něco pozdě?

Pro vás dva bude pozdě už napořád.

Rozhlédne se.

Její vědomí se rozprostírá do stran.

Parkoviště, les, asfaltka vedoucí areálem s kancelářskými budovami, bledé světlo dopadající šikmo jako šípy korunami borovic a vedro, úmorné i tady ve stínu stromu.

Uvnitř auta muselo být sto stupňů.

Dětská herna na druhé straně silnice. Šedivá eternitová fasáda s maličkými okny, která jako by tam byla jen kvůli pozorování příchozích a odchozích.

Dětská herna u Maxe.

Před vchodem zaparkovaný autobus, zelené volvo.

Dupající nožičky, děti šplhající ke stropu, výkřiky, život, chuť na džus.

V herně byla s Tove jednou. Dcerce se tam líbilo, ale ona tehdy měla takovou kocovinu, že zvracela na toaletách, a když si pak v kavárně dávala colu light, musela si dát ruku přes pusu, aby ten zápach nebyl cítit.

Jenomže ty do herničky nikdy nepůjdeš, pomyslí si.

Ty, kdo ležíš v mámině náručí.

A tvoje máma zírá před sebe, objímá tě a tiskne tě k sobě, až jí bělají klouby, jako by věděla, že když tě teď pustí, bude to navždy.

Malin by se nejradši zvedla, došla zpátky k autu, jela domů a dala si pořádný drink.

Pocity paniky ale zažene.

Jak se vůbec něco takového může stát?

Chlapec je bledý a namodralý. Upekl se zaživa, a co já si mám s tímhle výjevem počít?

V duchu slyší, jak chlapec křičí o pomoc, jak křičí a nikdo ho neslyší.

Zeke opodál.

U auta.

Domluvil s Nybergem.

Ten kroutí hlavou a nařizuje zaměstnancům, aby se vrátili do kanceláře a počkali, až si s nimi přijde promluvit policie.

Zeke pomalu obchází auto, na oholeném temeni se mu hromadí kapky potu a Malin ví, že není tak zpomalený kvůli vedru, ale kvůli tomu, k čemu tu došlo.

Co kdyby to byla Tess, jeho dcera?

„Co se stalo?“ ptá se Malin, jemně pohladí Fanny Anderssonovou po vlasech, ale ta neodpovídá, pořád se nehýbe, nemluví. Vtom Malin zaslechne, jak se hlučně blíží nějaké auto, jede rychleji, než se v areálu smí. Zvedne hlavu a zahlédne, jak na parkovišti smykem brzdí červený Volkswagen Passat a z něj vyskakuje asi pětatřicetiletý muž, čahoun s úzkými, téměř propadlými tvářemi a plavými vlasy pečlivě učesanými na patku.

Šedý, dobře padnoucí oblek.

Bílá košile, zeleno-stříbrná pruhovaná kravata.

Linköpinský kariérista.

Takový, co to chce dotáhnout daleko.

Fanny Anderssonová na něj ukáže a pronese:

„Olivera měl dneska odvézt do školky on.“

Muž se k nim rychle blíží, Malin sleduje, jak se mu Zeke staví do cesty a muž křičí: „Uhněte, uhněte!“

Fanny Anderssonová zvedne hlavu, kývne směrem k němu.

„Říkal, že Olivera odveze. Ale teď nevím. Nevzpomínám si. Nebo jsem ho měla odvézt já, protože on měl jít k zubaři?“

Zeke sevře muže v náručí, uklidňuje ho.

„Já jsem otec, já jsem Oliverův táta.“

8.

Muž se pomalu vykroutí z policistova objetí.

„Jak se jmenujete?“ ptá se Zeke hlasitě.

Muž se zklidní, zdá se, že návaly emocí povolují, a odpoví:

„Anders Andersson. Jsem její manžel.“

Odmlčí se.

„A otec toho dítěte.“

Oba společně vykročí k Malin a Fanny, z plného slunce do stínu. Sluneční paprsky se odrážejí od barevných střech aut a vrhají zelené, žluté, červené a modré odlesky.

Anders Andersson klopýtá.

Zdá se, že nechápe, co se stalo, že by to, co mu možná někdo řekl do telefonu, mohla být pravda. Malin se na něj dívá, jeho obličej je plný spíš pochybností než pochopení, spíš nenávisti než smutku. Muž křičí:

„Je mrtvý, je mrtvý? Cos to sakra provedla, Fanny? Je Oliver mrtvý?“

Uvolní si uzel na kravatě, rozepne si knoflík u krku a zhluboka se nadechne, dýchá a dýchá, jako by měl vzduch brzy dojít.

Je mrtvý, chce Malin říct.

Co jste to udělali?

Co jste to udělal?

Fanny vstane ze země a s chlapečkem v náručí jde k jeho otci, který se už zcela vyprostil z policistova sevření a bez hnutí stojí před manželkou, ve tváři zkřivený výraz plný výčitek. V zelených očích má prázdný pohled.

Fanny mu chlapečka podává.

Vyrazí ze sebe pár slov.

„Vezmi ho ty.“

Pak Olivera pustí, upustí syna a ten padá na rozpálený asfalt. Z jeho tělíčka už vyprchal veškerý život. Přitom ještě dnes ráno běhal po domě a hrál si na honěnou s unavenou mámou, která se mu snažila obléct žluté tričko.

Všichni tři vyrazí vpřed, otec, Zeke i Malin, jako by dítě chtěli zachránit před pádem, ušetřit ho dopadu na asfalt, ale ani jeden z nich to nestihne.

Ten zvuk.

Krátké zadunění, lehké křupnutí a pak ticho.

Malin se dívá na dítě na asfaltu a znovu stojí na louce u těla mrtvého devítiletého chlapce, jehož vražda stále není vyřešená. Jako by ho vyvrhl les, jako by ho nebesa zlostně svrhla na zem. Na prsou měl vyryté písmeno A.

Jako první se vzpamatuje Zeke.

Odvede Anderse Anderssona k policejnímu autu, usadí ho na zadní sedadlo, nastartuje motor na volnoběh, aby se zapnula klimatizace. Anders Andersson jde poslušně s ním, zdá se, že synovo tělo nehodlá řešit. Že ho tam chce nechat jen tak ležet.

Uvědomuje si, že tady není pomoci.

Malin odvede Fanny zpátky do stínu, ta se pod stromem sesype k zemi. V kancelářské budově opodál stojí její kolegové s nosy přilepenými na sklo a sledují tragédii, která se jim odehrává před očima a o níž budou vyprávět po zbytek života.

Malin vstane a nechá Fanny zase o samotě. Dojde k autu, otevře zavazadlový prostor a vyndá stříbrnou termodeku. Rozloží ji a přikryje chlapečka, jako by se potřeboval zahřát a neupadl do šoku.

Vzápětí přijíždějí sanitky.

A policejní auta.

Anders a Fanny Anderssonovi musejí jet sanitkou do Fakultní nemocnice. Protestují, nechtějí syna opustit, ale neprotestují tak vehementně, jak by Malin čekala. Možná je začíná smílat vedro, šok, rostoucí vědomí toho, co se vlastně stalo, vina a hanba a žal, které jimi určitě zmítají, protože nakonec přece jen sanitkou odjedou a nechají Olivera ležet pod dekou na asfaltu parkoviště.

Na místo dorazí Karin Johannisonová. Obejmou se se Zekem, dlouze a beze slov, jako by chtěli dát najevo vděčnost, že oni nikdy po ránu ve stresu takovouto chybu neudělali.

Malin se sesune pod strom.

Unavenější už být nemůže.

Myslí na Tove. Nikdy ji takhle nikde nezapomněla.

Kupodivu, když vezme v potaz vlastní sebestřednost, opilství, šílenství.

Malin se podívá k autu, v němž chlapeček zemřel. Zadní dveře jsou stále otevřené a jí připadá, že z auta slyší pláč a volání o pomoc, maminko, maminko, tatínku, tatínku.

Karin se dá do práce. Stáhne z dítěte deku, fotografuje ho, formálně konstatuje smrt. Je ve Švédsku jednou z pouhých šesti osob, které jsou kriminálním technikem a zároveň soudním lékařem. Zkoumá tělo, jako by to byla věc a ne člověk. Když je hotová, dá znamení dvěma mužům u druhé sanitky.

Opět se otevřou zadní dveře, motor nastartuje a dítě odvážejí pryč. A na všechno, úplně na všechno už je pozdě, pomyslí si Malin.

Karin pokračuje v práci. Instruuje svého asistenta, který ohledává zadní sedadlo auta, fotografuje vozidlo zvenku i zevnitř, pinzetou sbírá materiál z dětské autosedačky, šátrá v přihrádce na doklady.

Zeke mluví v kanceláři se zaměstnanci firmy. Malin ví, že by mu měla jít pomoct, ale nemá na to sílu.

„Vypadal nakonec ještě docela dobře,“ pronese Karin. „Mohl mít na těle mnohem horší zranění.“

Malin se na ni tázavě podívá, očima ji prosí, aby už nic neříkala, jenže Karin pokračuje.

„Už se stalo, že děti zapomenuté v rozehřátém autě si před smrtí vytrhaly vlasy a rozdrápaly si paže, jako by chtěly předběhnout tělesnou zkázu, kterou horko způsobuje. Jako by si uvědomovaly, co se stane.“

Krucinál, Karin. Opravdu jsi mi to musela říkat?

A Karin ještě dodá:

„Jako by chtěly mít svou smrt pod kontrolou.“

9.

Malin se přesunula do kanceláře. Naproti ní, za stolem z omšelého žakarandového dřeva, sedí Fredrik Nyberg, majitel a zakladatel podniku nesoucího jeho jméno.

Kancelářská židle zaskřípe, zní to jako přidušený výkřik.

Venku za oknem si na parkovišti vánek pohrává s obalem od čokolády, ale Malin ví, že to není žádný chladivý větřík, je to teplý, téměř neskutečný vítr, který chrastí větvemi stromů, jako by to byli chřestýši.

Fredrik Nyberg zavřel dveře do sdílené kanceláře zaměstnanců.

Zeke tam mluví s posledními z nich. O tom, co se stalo, podali všichni shodné svědectví. Jejich kolegyně Fanny telefonovala, vstala, vyběhla ven k autu a v něm seděl chlapeček, mrtvý, připoutaný pásem v dětské autosedačce. Utíkala zpátky do kanceláře, popadla klíče, odemkla auto, vytáhla mrtvého syna a začala křičet.

Nyberg se zhluboka nadechne a zatáhne břicho, takže na něm bílá košile už nepůsobí tak upnutě.

Malin se zády opře do nepohodlné židle pro hosty, v uzavřené místnosti vnímá zápach svého potu i potu Nybergova.

Majitel firmy pomalu vydechne a pronese:

„Zavolal jsem sem psychologa.“

„A byla?“