FREE

Copyright © 2021, Lea Ypi

All rights reserved

Cover design by Olga Kominek

Translation © Ester Žantovská, 2023

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2023

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1946-0 (PDF)

ISBN 978-80-275-1947-7 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1948-4 (MobiPocket)

Na památku mé babičky

Leman Ypi (Nini), 1918–2006

„Lidé nepíšou dějiny z vlastní svobodné vůle.

Ale píšou je i tak.“

— rosa luxemburgová

PRVNÍ
ČÁST

1

Stalin

Nad tím, co to znamená svoboda, jsem se poprvé zamyslela až toho dne, kdy jsem objala Stalina. Zblízka byl mnohem vyšší, než jsem čekala. Naše učitelka Nora nám vyprávěla, že imperialisté a revizionisté rádi zdůrazňují, jak byl Stalin malý vzrůstem. Přitom Stalin byl vyšší než Ludvík XIV., o jehož výšce, sdělila nám Nora, se tito lidé — kupodivu — nikdy nezmiňují. Tak či onak, dodala vážně, zaměřovat se na to, jak věci vypadají, a ne na to, jaké skutečně jsou, je jedním z typických imperialistických omylů. Stalin byl velikán a jeho činy byly mnohem podstatnější než jeho vzhled.

Dále nám soudružka učitelka Nora objasnila, že Stalinova výjimečnost spočívala v jeho schopnosti usmívat se očima. Věřili byste tomu? Že se někdo může usmívat očima? Přátelský knír, který Stalinovi zkrášloval tvář, mu totiž úplně zakrýval rty, takže kdyby se člověk díval jenom na jeho rty, nikdy by nepoznal, jestli se Stalin doopravdy usmívá, nebo jestli dělá něco docela jiného. Stačil však jediný pohled do jeho očí, pronikavých, inteligentních a hnědých, a hned jste věděli — Stalin se usmívá. Někteří lidé se vám do očí podívat nedokážou. Zjevně něco skrývají. To Stalin se podíval přímo na vás, a když se mu zrovna chtělo nebo když jste se hezky chovali, jeho oči se na vás usmály. Nosil neokázalý kabát a obyčejné hnědé boty a rád si zasunoval pravou ruku pod levou klopu kabátu, jako kdyby se držel za srdce. Levou ruku měl většinou zastrčenou v kapse.

„V kapse?“ divili jsme se. „A není to neslušné, chodit s rukou v kapse? Dospělí nám pořád říkají, ať si vyndáme ruce z kapes.“

„No, to ano,“ odpověděla Nora. „Ale v Sovětském svazu je zima. A vůbec,“ dodala, „Napoleon měl taky pořád ruku v kapse. A nikdo to nikdy nepovažoval za neslušné.“

„Neměl ji v kapse,“ podotkla jsem nesměle. „Ale ve vestičce. V jeho době to byla známka dobrého vychování.“

Soudružka učitelka Nora si mě nevšímala a chystala se zodpovědět další otázku.

„A navíc byl malý,“ pokračovala jsem.

„Jak to víš?“

„Řekla mi to babička.“

„Co ti řekla?“

„Že Napoleon byl malý, ale když ho uviděl Marxův učitel Hangel, nebo Hegel, teď nevím přesně, tak prý poznamenal, že vidí přijíždět na koni světového ducha.“

„Hangel,“ upřesnila Nora. „Správně je to Hangel. Napoleon proměnil celou Evropu. Rozšířil po ní osvícenské politické reformy. Byl to jeden z velikánů. Ale Stalinovi se rovnat nemůže. Kdyby Marxův učitel Hangel spatřil Stalina, pochopitelně ne na koni, ale třeba jak stojí na tanku, jistě by taky tvrdil, že vidí světového ducha. Stalin představoval živoucí inspiraci pro mnoho lidí, pro miliony našich bratrů a sester v Africe a Asii, nejen v Evropě.“

„Měl Stalin rád děti?“ zeptali jsme se.

„Samozřejmě že ano.“

„Ještě víc než Lenin?“

„Asi tak stejně, ale jeho nepřátelé dělali všechno možné, aby se o tom nevědělo. Chtěli, aby Stalin vyšel ze srovnání s Leninem jako ten horší, jen protože měl větší moc a představoval pro ně mnohem, mnohem větší nebezpečí. Lenin změnil Rusko, ale Stalin změnil svět. Proto nemáme tolik důkazů, že Stalin miloval děti úplně stejně jako Lenin.“

„A miloval Stalin děti tak moc jako strýček Enver?“

Soudružka učitelka Nora zaváhala.

„Nebo je miloval ještě víc?“

„Na to si jistě umíte odpovědět sami,“ řekla s laskavým úsměvem.

Je možné, že Stalin děti miloval. A je pravděpodobné, že děti milovaly Stalina. Jedna věc je ale naprosto jistá — že já jsem ho nikdy nemilovala víc než toho vlhkého prosincového odpoledne, kdy jsem z přístavu doběhla až do malého parčíku nedaleko Paláce kultury, zpocená, rozechvělá a se srdcem tak bušícím, že jsem ho málem vyplivla na zem. Běžela jsem jako o závod skoro dva kilometry, než jsem konečně spatřila ten malý parčík. Když se na obzoru objevil Stalin, věděla jsem, že budu v bezpečí. Stál tam, jako vždy velkolepý, v tom svém neokázalém kabátě a obyčejných bronzových botách, s pravou rukou zasunutou pod kabát, jako kdyby si podpíral srdce. Zastavila jsem se, rozhlédla se, abych se ujistila, že mě nikdo nesleduje, a přistoupila blíž. Pravou tvář jsem přitiskla Stalinovi ke stehnu a pokusila se obejmout jeho kolena. Tady mě nikdo nemohl vidět. Snažila jsem se popadnout dech, zavřela jsem oči a začala počítat. Jedna. Dva. Tři. Když jsem došla k sedmatřicítce, už jsem neslyšela štěkat psy. Ze zběsilého dupání po betonu zbyla jen vzdálená ozvěna. Sem tam jsem ještě zaslechla pokřik demonstrantů: „Svobodu, demokracii, svobodu, demokracii.“

Jakmile jsem si byla jistá, že se mi nic nemůže stát, přestala jsem Stalina svírat. Posadila jsem se na zem a prohlédla si ho pozorněji. Na botách mu osychaly poslední kapky deště a nátěr na kabátu začínal blednout. Stalin byl přesně takový, jak ho popsala soudružka učitelka Nora: bronzový gigant s mnohem většíma rukama a nohama, než bych čekala. Zaklonila jsem hlavu a vzhlédla k jeho obličeji, abych se přesvědčila, jestli mu knír skutečně zakrývá horní ret a jestli se usmívá očima. Jenže úsměv nikde. Zmizely i oči, rty, a dokonce i knír. Ti chuligáni ukradli Stalinovi hlavu.

Přikryla jsem si pusu dlaní, abych nahlas nevykřikla. Stalin, ten bronzový gigant s přátelským knírem, který stál v parčíku u Paláce kultury dávno předtím, než jsem se narodila, přišel o hlavu? Stalin, o němž by Hangel řekl, že vidí přijíždět světového ducha na tanku? Proč? O co jim šlo? Proč křičeli „Svobodu, demokracii, svobodu, demokracii“? Co tím mysleli?

Nikdy předtím jsem o svobodě nijak zvlášť nepřemýšlela. Nebyl důvod. Měli jsme přece svobody až až. Cítila jsem se tak svobodná, že jsem svobodu často vnímala jako břemeno a občas, například zrovna toho dne, dokonce jako hrozbu.

Vůbec jsem neměla v úmyslu připlést se k demonstraci. Sotva jsem tušila, co to demonstrace je. Před pár hodinami jsem stála v dešti před školní bránou a uvažovala, kudy se vydat domů, jestli zahnout doleva, doprava, nebo to vzít rovně. Mohla jsem se svobodně rozhodnout. Každá ta cesta vyvolávala jiné pochybnosti a já musela vážit příčiny a důsledky, přemýšlet nad jejich dopady a udělat rozhodnutí, o kterém jsem věděla, že ho později možná budu litovat.

Toho dne jsem svého rozhodnutí každopádně litovala. Svobodně jsem si vybrala, kudy půjdu domů, a byla to špatná volba. Právě mi skončila úklidová služba po vyučování. Střídali jsme se v uklízení třídy po čtyřčlenných skupinkách, ale kluci se často na něco vymluvili a všechna práce zbyla na holky. Já jsem zrovna měla službu se svojí kamarádkou Elonou. Obyčejně bychom s Elonou po službě odešly ze školy a zastavily se u jedné staré paní, která sedávala na chodníku na rohu ulice a prodávala slunečnicová semínka. Zeptaly bychom se jí: „Můžeme ochutnat? Jsou solený, nebo nesolený? Pražený, nebo nepražený?“ Žena by otevřela jeden ze tří pytlů, které s sebou nosila, pražené solené, pražené nesolené a nepražené nesolené, a my bychom postupně z každého pytle ochutnaly několik semínek. Stačilo mít pár drobných a na výběr toho byla spousta.

Potom bychom zabočily doleva, k Eloně domů. Cestou bychom chroupaly slunečnicová semínka a pak při odemykání dveří trochu zápasily s rezavými klíči, které Elona nosila pod školní uniformou, pověšené na náhrdelníku své matky. Vevnitř bychom se musely rozhodnout, jakou si zahrajeme hru. V prosinci to bývalo snadné. V tuhle roční dobu začínaly přípravy na národní pěveckou soutěž a my jsme si vymýšlely vlastní písně a hrály si na to, že vystupujeme v celostátní televizi. Já jsem psala texty a Elona je zpívala, a já jí k tomu občas dělala rytmický doprovod velkou dřevěnou vařečkou, kterou jsem v kuchyni bušila do pánví a kastrolů. Poslední dobou ale Elona ztratila o pěveckou soutěž zájem. Raději si chtěla hrát na svatbu a na rodinu. Místo bušením do hrnců chtěla trávit čas v ložnici rodičů a zkoušet si máminy sponky, převlékat se do jejích starých svatebních šatů nebo se líčit a předstírat, že kojí panenky, dokud nebyl čas k obědu. To jsem se pak musela rozhodnout, jestli budu pokračovat v Elonině hře, nebo ji přesvědčím, ať usmaží vajíčka, nebo — když vajíčka neměli — ať si dáme chleba s olejem, nebo třeba jen suchý chleba. Ale to byla samá nepodstatná rozhodnutí.

Skutečné dilema jsem musela řešit, potom co jsme se ten den s Elonou pohádaly kvůli úklidu třídy. Ona trvala na tom, že musíme zamést i vytřít, jinak že nemáme šanci získat vlaječku pro nejlepší uklízečky měsíce, na což si její máma vždycky hodně potrpěla. Opáčila jsem, že v liché dny v týdnu přece vždycky jenom zametáme, kdežto zametáme i vytíráme jen v sudé dny, a protože je zrovna lichý den, můžeme jít domů dřív a úklidovou vlaječku získáme tak či tak. Elona namítla, že takhle si to soudružka učitelka nepředstavuje, a připomněla mi, jak jednou museli moji rodiče do školy na kobereček, protože jsem úklid zanedbávala. Odpověděla jsem, že to není pravda; ve skutečnosti museli rodiče do školy přijít kvůli upozornění pořádkové služby, která při jedné ze svých pondělních ranních obchůzek zjistila, že mám moc dlouhé nehty. Elona ale dál tvrdila, že na tom nesejde a že třída bude pořádně uklizená, jen když ji zameteme i vytřeme, a že i kdybychom na konci měsíce vlaječku přece jen dostaly, bylo by to, jako bychom ji získaly podvodem. A navíc, dodala, jako kdyby tím debata automaticky končila, ona je takhle zvyklá uklízet i doma, protože tak to dělávala její máma. Řekla jsem Eloně, že se nemůže svou mámou ohánět pokaždé, když chce dosáhnout svého, a naštvaně jsem odešla. Pak jsem stála v dešti před školní bránou a přemýšlela, jestli má Elona právo očekávat, že na ni všichni budou milí, i když nemá pravdu. Přemítala jsem, jestli jsem měla předstírat, že zametám a vytírám ráda, stejně jako jsem předstírala, že si ráda hraju na svatbu a na rodinu.

Nikdy jsem jí to neřekla, ale tu hru jsem nesnášela. Hnusilo se mi chodit do pokoje její mámy a zkoušet si její svatební šaty. Bylo mi proti srsti oblékat si šaty někoho, kdo umřel, dotýkat se šminek, které ještě před pár měsíci její máma používala, hrát si na ni. Ale bylo to ještě hodně čerstvé a Elona se tak těšila na malou sestřičku, která by si hrála s mým bráškou. Jenže místo toho její máma zemřela, sestřičku dali do děcáku a Eloně zbyly jenom ty svatební šaty. Nechtěla jsem se jí dotknout tím, že si je odmítnu obléct nebo že jí povím, jak se těch sponek do vlasů štítím. Samozřejmě že jsem jí mohla svobodně říct, co si o hře na svatbu a na rodinu myslím, stejně jako jsem ji nechala, ať podlahu ve třídě vytře sama; nikdo mi v tom nebránil. Nakonec jsem se rozhodla, že než Eloně donekonečna lhát, jen aby byla spokojená, bude lepší, když se dozví pravdu, přestože se jí to možná dotkne.

Jakmile jsem se tedy rozhodla, že nezahnu doleva k Eloně, mohla jsem zahnout doprava. To by bývala nejkratší cesta domů, dvěma úzkými uličkami, které před pekárnou ústí do hlavní ulice. Tady přede mnou ovšem vyvstávalo další dilema. Každý den po škole se tu v době, kdy měla přijet dodávka rozvážející zboží, srocovala početná skupina dětí. Pokud bych si vybrala tuhle cestu, musela bych se připojit k takzvanému boji za sušenky. Stoupla bych si s ostatními dětmi podél zdi pekárny a nervózně očekávala příjezd dodávky, sledovala dveře a napínala uši pro případ, že by se blížil nějaký potenciální narušitel, třeba cyklista nebo kůň s povozem. V jistém okamžiku by se dveře pekárny otevřely a v nich by se, jako dva navlas stejní Atlasové nesoucí Zemi, objevili dva dělníci s přepravkami plnými sušenek. Nastal by menší rozruch a všichni bychom se vrhli vpřed a začali skandovat: „Lakomci, lakomci, sušenky, sušenky, vy lakomci!“ Spořádaná fronta by se vzápětí spontánně rozdělila. V přední linii by děti v černých uniformách máchaly rukama a snažily se popadnout dělníky kolem kolen, zatímco zadní voj by se nahrnul k bráně a zatarasil únikovou cestu. Dělníci by se od pasu dolů kroutili a pokoušeli by se vymanit z dětského sevření. Trup by naopak zpevnili, aby jim krabice se sušenkami nevypadly z rukou. Nějaký ten balíček by jim ale stejně vyklouzl, načež by propukla rvačka a ze dveří pekárny by vyšel vedoucí s tolika sušenkami, aby se dostalo na každého, čímž by dětské shromáždění zároveň rozpustil.

Mohla jsem se svobodně rozhodnout, jestli zabočím doprava, nebo budu pokračovat rovně, a pokud bych zahnula doprava, musela bych s „bojem za sušenky“ počítat. Celé to bylo naprosto nevinné a bylo by pošetilé, možná i nespravedlivé, chtít po jedenáctileté dívce, která se jen vrací ze školy domů, aniž má v úmyslu shánět dobroty, aby pokračovala v cestě a lahodné vůně sušenek linoucí se z otevřených oken pekárny si nevšímala. Stejně tak pošetilé by bylo očekávat, že si nevšimne rozpačitých, tázavých pohledů čekajících dětí a projde kolem nich zdánlivě netečná k příjezdu dodávky. Jenomže právě to po mně moji rodiče v předvečer onoho prosincového dne roku 1990 chtěli, a částečně i proto rozhodnutí, kudy půjdu domů, přímo souviselo s otázkou svobody.

Do jisté míry jsem si za to mohla sama. Neměla jsem ty sušenky doma tak vítězoslavně ukazovat. Ale mohla za to i nová vedoucí pekárny. Pracovala tam teprve krátce a ještě se nestihla obeznámit se všemi zvyklostmi na pracovišti, takže si dětské srocení vyložila jako jednorázovou akci. Místo aby jako všichni předchozí vedoucí každému děcku darovala po jedné sušence, rozdala nám celé balíčky. Tahle změna a její možné budoucí důsledky pro „boj za sušenky“ nás vyděsila, a tak jsme si své příděly nesnědli hned, ale radši jsme si balíčky nacpali do aktovek a rychle se vytratili.

Přiznávám, že mě nenapadlo, že rodiče ztropí takový povyk, až jim sušenky ukážu a vysvětlím, kde jsem k nim přišla. Rozhodně jsem nečekala, že první otázka bude: „Viděl tě někdo?“ Jistě že mě někdo viděl, přinejmenším osoba, která ty balíčky rozdávala. Ne, úplně do detailů si její obličej nepamatuju. Ano, je středního věku. Ani velká, ani malá, spíš tak průměrně vysoká. Vlnité, tmavé vlasy. Široký, srdečný úsměv. V ten okamžik táta zbledl. Vstal z křesla s hlavou v dlaních. Máma vyšla z obývacího pokoje a posunkem mu naznačila, aby ji následoval do kuchyně. Babička mě mlčky hladila po vlasech a bráška, kterému už jsem jednu sušenku dala, přestal žvýkat, schoulil se do kouta a z toho napětí se rozbrečel.

Rodiče mě donutili přísahat, že už se nebudu potloukat po dvoře pekárny ani stát ve frontě podél zdi, a musela jsem prohlásit, že chápu, proč je důležité, aby dělníci mohli plnit své povinnosti, a že kdyby se každý choval jako já, brzy by v obchodech žádné sušenky nebyly. POS-PO-LI-TOST, zdůraznil táta. Socialismus je postavený na pospolitosti.

Věděla jsem hned, že tenhle slib bude těžké dodržet. Anebo možná ne — kdoví? Ale musela jsem se o to alespoň v dobré víře pokusit. Neměla jsem komu vyčítat, že jsem šla rovně, místo abych zahnula doprava, ani že jsem se po úklidové službě nevrátila pro Elonu a nešla si s ní hrát na svatbu a na rodinu, ani že jsem se zrovna ten den odhodlala sušenkám se úplně vyhnout. Všechno to byla moje vlastní rozhodnutí. Snažila jsem se, jak nejlépe jsem dovedla, a stejně jsem skončila ve špatný čas na špatném místě. V důsledku vší téhle svobody jsem teď pociťovala čirou hrůzu z toho, že by se psi mohli vrátit a rozsápat mě nebo že by mě dav mohl zadupat do země.

Že se připletu k demonstraci, jsem samozřejmě předvídat nemohla, ani to, že mi Stalin poskytne ochranu. Kdybych nedávno v televizi nezahlédla záběry nepokojů jinde ve světě, ani bych nevěděla, že té zvláštní podívané, během které na skandující dav dohlížejí policajti se psy, se říká „demonstrace“. O pár měsíců dřív, v červenci 1990, desítky Albánců přelezly ploty zahraničních ambasád a násilím vnikly dovnitř. Nešlo mi do hlavy, proč by se někdo chtěl zabarikádovat na zahraniční ambasádě. Mluvili jsme o tom i ve škole a Elona vyprávěla, že kdysi se jedna rodina, šestičlenná rodina, dva bratři a čtyři sestry, vloupala na italskou ambasádu v Tiraně v převlečení za zahraniční turisty. Žili tam pak namačkaní ve dvou místnostech pět let — pět celých let. Potom naši zemi navštívil další turista, tentokrát skutečný, jménem Javier Pérez de Cuéllar. Promluvil si jak s neoprávněnými obyvateli ambasády, tak následně i se zástupci komunistické strany a přetlumočil jim přání sourozenců žít v Itálii.

Elonina historka mě zaujala, a chtěla jsem po tátovi, aby mi to vysvětlil. „Jsou to uligáni,“ odpověděl, „přesně jak to říkali v televizi.“ Objasnil mi, že chuligán je cizí slovo, pro které v albánštině nemáme obdobu. Neměli jsme pro něj uplatnění. Chuligáni byli převážně naštvaní mladíci, fotbaloví fanoušci, kteří nezřízeně pili a dostávali se do malérů, rvali se s příznivci jiných klubů a bezdůvodně pálili vlajky. Většinou žili na Západě, i když i na Východě by se jich pár našlo, ale vzhledem k tomu, že my jsme nepatřili ani k Východu, ani k Západu, v Albánii se objevili teprve nedávno.

Když jsem se pod Stalinem pokoušela pochopit, čeho jsem se právě stala svědkem, na mysli mi vytanuli i chuligáni. Chuligánům očividně nebylo proti srsti přelézat ploty ambasád, křičet na policajty, narušovat veřejný pořádek ani stínat sochám hlavy. Na Západě se tak očividně chovali; možná se podloudně dostali do Albánie, aby tu vyvolali nepokoje. Ale ti lidé, kteří před pár měsíci vnikli na zahraniční ambasády, zaručeně nebyli cizinci. Co tedy měli všichni tihle chuligáni společného?

Matně jsem si vybavovala, že před rokem došlo k jakémusi pádu Berlínské zdi. Mluvili jsme o tom ve škole a soudružka učitelka Nora nám vysvětlila, že to má co do činění se soubojem imperialismu a revizionismu a jak si ty ismy vzájemně nastavují zrcadlo, ale že obě ta zrcadla jsou rozbitá. Nic z toho se nás netýkalo. Naši nepřátelé se pravidelně pokoušeli svrhnout naši vládu, ale se stejnou pravidelností se jimto nedařilo. Koncem čtyřicátých let, potom co se Tito rozkmotřil se Stalinem, jsme se zřekli spolupráce s Jugoslávií. V šedesátých letech, když Chruščov zneuctil Stalinův odkaz a obvinil nás z „levicového nacionalistického odpadlictví“, jsme přerušili diplomatické styky i se Sovětským svazem. Koncem sedmdesátých let jsme ukončili spojenectví s Čínou, jelikož se rozhodla zbohatnout a zradit Kulturní revoluci. Nic jsme si z toho nedělali. Byli jsme sice obklopeni mocnými protivníky, ale věděli jsme, že budoucnost ukáže, že jsme stáli na správné straně dějin. Pokaždé když nás naši nepřátelé začali ohrožovat, vyšla z toho komunistická strana, s podporou lidu, silnější než předtím. Po staletí jsme bojovali proti mocným impériím a dokazovali zbytku světa, že i malý národ na samém okraji Balkánu v sobě dokáže najít sílu k odporu. Nyní naše snahy směřovaly k nejtěžšímu cíli: k přechodu od socialistické svobody k té komunistické — od revolučního stavu udržovaného spravedlivými zákony k beztřídní společnosti, v níž by role státu postupně zcela vymizela.

Za svobodu se pochopitelně platí, říkala soudružka učitelka Nora. My jsme odjakživa bránili svou svobodu sami. To oni teď platí za svoje chyby. To u nich teď zavládl chaos. My jsme si stáli neochvějně za svým. Dál jsme chtěli jít ostatním příkladem. Neměli jsme finance ani zbraně, ale odolávali jsme vábení Sirén z revizionistického Východu i imperialistického Západu a dávali jsme tak naději všem ostatním malým národům, jejichž důstojnost byla i nadále pošlapávána. Žili jsme ve spravedlivé společnosti, a to byla čest, jíž se mohla rovnat jedině vděčnost za to, že jsme byli uchráněni zvěrstev odehrávajících se jinde ve světě, všude tam, kde děti umírají hladem, mrznou nebo jsou nucené pracovat.

„Vidíte tuhle ruku?“ zeptala se soudružka učitelka Nora na závěr svého proslovu a se zaníceným výrazem pozvedla pravou ruku. „Tahle ruka bude vždycky silná. Tahle ruka bude vždycky bojovat. A víte proč? Protože si potřásla se soudruhem Enverem. Po tom stranickém sjezdu jsem si ji ještě pár dní neumyla. Ale ta síla ve mně zůstala i potom. A zůstane se mnou navždycky, až do smrti.“

Přemýšlela jsem o ruce soudružky učitelky Nory i o tom, co nám jen před pár měsíci vyprávěla. Ještě pořád jsem seděla na zemi před bronzovou sochou Stalina a snažila se vzpamatovat. Sbírala jsem odvahu zvednout se a vrátit se stejnou cestou domů. Chtěla jsem si vybavit každé její slovo, připomenout si její hrdost a sílu, když nám říkala, že bude navždy bránit svobodu, protože si potřásla rukou se strýčkem Enverem. Chtěla jsem být jako ona. I já musím bránit svou svobodu, pomyslela jsem si. Přece dokážu překonat strach. Já si se strýčkem Enverem rukou nepotřásla. Nikdy jsem se s ním ani nesetkala. Ale možná bych potřebnou sílu mohla načerpat ze Stalinových nohou.

Vstala jsem. Pokoušela jsem se uvažovat jako soudružka učitelka. Máme socialismus. Socialismus nám poskytuje svobodu. Demonstranti se mýlí. Svoboda nikomu nechybí. Všichni včetně mě už svobodní jsou a tu svobodu teď jenom uplatňují nebo ji brání nebo dělají rozhodnutí, za které pak nesou zodpovědnost, jako třeba kudy se vrátit domů, jestli zabočit doprava, nebo doleva, nebo jestli nejít raději rovně. Možná se — stejně jako já — u přístavu nachomýtli omylem, možná se jen ocitli v nesprávný čas na nesprávném místě. Možná se jenom hrozně lekli, když uviděli policajty se psy, a to samé by se dalo říct i o policajtech a o psech, že i oni se hrozně lekli, hlavně když lidi začali utíkat. Možná se obě strany naháněly navzájem a nikdo nevěděl, kdo vlastně honí koho, a proto lidi začali ze strachu a z nejistoty skandovat „Svobodu, demokracii“, protože chtěli dát najevo, o co nechtějí přijít, spíš než že by tím vyjadřovali, po čem touží.

A možná že Stalinova hlava s tím vším vůbec nesouvisela. Možná ji v noci poničila bouřka a déšť a někdo ji odnesl a nechal ji opravit a brzy ji donese zpátky a ona se vrátí na své místo, jako nová, s pronikavýma, usmívajícíma se očima a hustým, přátelským knírem překrývajícím horní ret, taková, jak mi ji popsali ve škole, stejná jako vždycky.

Naposledy jsem Stalina objala, otočila se a s pohledem upřeným k obzoru jsem se pokusila odhadnout, jak daleko to mám domů. Zhluboka jsem se nadechla a rozběhla se.

2

Ten druhý Ypi

„Mais te voilà enfin! On t’attend depuis deux heures! Nous nous sommes inquiétés! Ta mère est déjà de retour! Papa est allé te chercher à l’école! Ton frère pleure!“* zahřímala vysoká, hubená postava v černém. Nini čekala nahoře na kopci už víc než hodinu, ptala se kolemjdoucích, jestli mě neviděli, nervózně si otírala ruce do zástěry a stále usilovněji mhouřila oči, jak se snažila zahlédnout můj červený kožený batoh.

* „Konečně jsi tady! Čekáme na tebe už dvě hodiny! Báli jsme se. Tvoje matka už se vrátila! Táta tě šel hledat do školy! Tvůj bratr brečí!“

Bylo jasné, že se babička zlobí. Hubovala zvláštním způsobem, nutila vás přijmout zodpovědnost za vaše činy, vypočítávala, jaké důsledky měly pro ostatní i jak všelijak jste svým sobeckým upřednostňováním vlastních cílů nabourali plány ostatním. Zatímco s neutuchajícím zápalem pokračovala ve svém francouzském monologu, na úpatí kopce se objevil táta. Řítil se směrem k nám, sotva popadal dech a v ruce svíral svůj inhalátor na astma jako miniaturní Molotovův koktejl. Neustále se ohlížel, jako kdyby se bál, že ho někdo sleduje. Schovala jsem se za babičku.

„Odešla ze školy po skončení úklidové služby,“ vychrlil ze sebe táta cestou k Nini. „Zkoušel jsem jít stejnou trasou, kterou chodí. Nikde jsem ji neviděl.“ Byl očividně rozrušený. Přiložil si inhalátor k ústům a nadechl se. „Myslím, že svolali demonstraci,“ zašeptal a posunkem naznačil, že to dovysvětlí vevnitř.

„Už je tady,“ odtušila babička.

Táta úlevou vydechl, ale jakmile si mě všimnul, nasadil přísný tón.

„Běž do svého pokoje,“ nařídil mi.

„Nebyla to demonstrace. Byli to uligáni,“ zamumlala jsem cestou přes dvůr a uvažovala, proč táta použil to druhé slovo: demonstrace.

Vevnitř jsem našla mámu zabranou do takzvaného velkého úklidu. Právě snášela z půdy věci, které jsme už léta neviděli: pytel vlny, zrezivělý žebřík a dědečkovy staré knihy z vysokoškolských studií. Hned jsem poznala, že je máma nervózní. Měla ve zvyku projevovat nespokojenost nějakou novou domácí prací: čím větší nespokojenost, tím náročnější projekt. Když byla naštvaná na ostatní, mlčky třískala hrnci a pánvemi, nadávala na příbory, které jí vyklouzly z ruky, a mrskala tácy do kuchyňských skříněk. Když byla naštvaná na sebe, přemisťovala nábytek, přesouvala stoly z jednoho konce místnosti na druhý, skládala židle na sebe a v obývacím pokoji srolovala těžký koberec a vydrhla pod ním podlahu.

„Viděla jsem uligány,“ chtěla jsem se s ní hned podělit o své dobrodružství.

„Mám mokrou podlahu,“ pronesla výhrůžně a dvakrát mi ťukla o kotník mokrým mopem, čímž naznačila, že jsem se měla zout venku.

„Ale možná to chuligáni nebyli,“ pokračovala jsem, zatímco jsem si rozvazovala tkaničky. „Možná to byli demonstranti.“

Máma přestala vytírat a nepřítomně na mě pohlédla.

„Jediný chuligán jsi tady ty,“ řekla, zvedla mop z podlahy a dvakrát s ním zamávala směrem k mému pokoji. „V téhle zemi žádné demonstranty nemáme.“

Máma se o politické záležitosti zásadně nezajímala. V minulosti politiku bedlivě sledovali jen táta s babičkou (jeho matkou). Často mluvili o revoluci v Nikaragui a o válce o Falklandy. Nadšeně kvitovali vyjednávání o konci apartheidu v Jižní Africe. Táta tvrdil, že kdyby byl Američan a povolali ho do války ve Vietnamu, odmítl by narukovat. Často zdůrazňoval, jaké jsme měli štěstí, že naše země podporovala Vietkong. Měl ve zvyku dělat si legraci i z velmi tragických událostí a u mých kamarádek proslul vtipy o antiimperialistické politice. Kdykoliv u mě kamarádky přespávaly, nakoukl před spaním do mého pokoje, kde jsme si na podlaze rozložily matrace, a zahlaholil: „Dobrou noc, palestinský tábore!“

S posledním vývojem událostí na Východě neboli v „revizionistickém bloku“ se ale něco změnilo. Co přesně, to jsem netušila. Matně jsem si vybavovala, jak jsem jednou v italské televizi slyšela o Solidaritě. Podle všeho se to týkalo protestů pracujícího lidu, a jelikož i my jsme žili v zemi pracujícího lidu, napadlo mě, že by mohlo být zajímavé napsat o tom do „politického zpravodaje“, který jsme museli připravovat do školy. „Podle mě na tom nic zajímavého není,“ prohlásil táta, když jsem se ho na to zeptala. „Mám do vašeho zpravodaje něco jiného. Ve vesnici, kde pracuju, zemědělské družstvo předběhlo v téhle pětiletce plán v produkci pšenice. Nepodařilo se jim vypěstovat dost kukuřice, ale dohnali to pšenicí. Včera byli ve zprávách.“

Jakmile došlo na demonstrace, rodiče i babička se zdráhali odpovídat na moje otázky. Všichni se začali tvářit unaveně nebo podrážděně a televizi buď úplně vypnuli, nebo ztlumili hlasitost, takže zprávám nebylo rozumět. Jako kdyby to kromě mě nikoho nezajímalo. Pochopila jsem, že pokud se chci něco dozvědět, na ně se spoléhat nemůžu. Bylo rozumnější počkat si ve škole na hodinu občanské výchovy a zeptat se soudružky učitelky Nory. Ta odpovídala jasně a bez vytáček. Politiku nám vysvětlovala s nadšením, které moji rodiče projevovali, jen když se v jugoslávské televizi objevila reklama na mýdla a pleťové krémy. Jakmile táta zaznamenal na TV Skopje reklamu na hygienické potřeby, okamžitě začal vykřikovat: „Reklama! Reklama!“ Máma i babička hned všeho nechaly a přiřítily se z kuchyně do obýváku, aby ještě stihly zahlédnout krasavici s okouzlujícím úsměvem, která na obrazovce právě předváděla, jak se správně myjí ruce. Když se opozdily a přiběhly až po reklamním bloku, táta omluvně prohlásil: „Já za to nemůžu, já vás volal, přišly jste pozdě!“, načež většinou přišla na řadu výměna názorů, protože máma s babičkou tvrdily, že přiběhly pozdě kvůli tomu, že táta doma nikdy s ničím nepomůže. Výměna názorů rychle přešla ve vzájemné urážení a urážení se leckdy zvrhlo i v hádku, na jejímž pozadí často dál skórovali jugoslávští basketbalisté, dokud nepřišel čas na další reklamní blok, který znovu nastolil mír. U nás v rodině se všichni pořád kvůli něčemu hádali. Kvůli všemu kromě politiky.

Ve svém pokoji jsem našla vzlykajícího Laniho. Když mě bráška uviděl, otřel si slzy a zeptal se, jestli jsem mu přinesla sušenky.

„Dneska ne,“ odtušila jsem. „Šla jsem jinudy.“ Hrozilo, že se zase rozbrečí.

„Musím tu teď zůstat,“ řekla jsem. „A přemýšlet. Chceš povědět pohádku? O pánovi na koni, co vypadal jako světový duch, ale pak mu usekli hlavu.“

„To nechci,“ odpověděl a po tvářích už mu zase tekly slzy. „Bojím se. Bojím se lidí bez hlavy. Chci sušenky.“

„A nechceš si hrát na školu?“ nabídla jsem mu s neurčitým pocitem viny.

Lani přikývl. Na školu jsme si hráli moc rádi. Lani si vždycky sedl k mému stolu, předstíral, že je učitel, a zapisoval si poznámky, a já si zatím dělala úkoly. Nejradši měl hodiny dějepisu. Jakmile jsem si zapamatovala důležité události, opakovala jsem mu text nahlas a přehrávala dialogy hlavních historických postav, k jejichž ztvárnění jsem často používala svoje panenky.

Toho dne jsem všechny postavy i události, které jsme se měli naučit, dobře znala. Právě jsme probírali okupaci Albánie italskými fašisty za druhé světové války a zvláštní pozornost jsme věnovali spoluvině našeho desátého premiéra. Tenhle albánský kolaborant, jak ho nazývala soudružka učitelka Nora, byl zodpovědný za to, že naše nezávislost byla po útěku krále Zoga I. z Albánie postoupena Itálii. Zogovo panování a všechno, co se k němu pojilo, znamenalo konec albánských snah o vytvoření skutečně svobodné společnosti. Po staletích pod nadvládou Osmanské říše a desetiletích boje proti světovým velmocem usilujícím o rozdělení země, se roku 1912 spojili vlastenci ze všech regionů a bez ohledu na etnické i náboženské odlišnosti se rozhodli vybojovat pro Albánii nezávislost. Potom, jak nám soudružka učitelka vysvětlila, Zog zlikvidoval své protivníky, soustředil veškerou moc do svých rukou a prohlásil se králem Albánců. Tento stav trval až do doby, kdy zemi začali okupovat italští fašisti podporovaní albánskými kolaboranty. Sedmého dubna roku 1939, tedy v den, který je považován za oficiální datum italské invaze do Albánie, se italským válečným lodím statečně postavilo velké množství vojáků i civilistů. Téměř neozbrojení čelili až do posledního dechu dělostřeleckým granátům. Byli tu však i další Albánci, ti, kteří do té doby sloužili krvelačnému vykořisťovateli Zogovi — bejové, statkáři, obchodnické elity. Ti všichni teď nadšeně vítali okupační síly a brousili si zuby na významné posty v nové koloniální správě. Někteří, včetně bývalého albánského premiéra, dokonce Italům děkovali za to, že zemi zbavili jha, kterým ji král Zog obtěžkal. O pár měsíců později někdejšího premiéra zabila letecká puma. Toho dne jsem se v domácím úkolu do dějepisu měla zaměřit právě na život zmíněného zrádce, který kolaboroval s králem a zemřel jako fašistický darebák.

Povídání o fašismu vzbuzovalo ve třídě vášně. Během zapálených debat se děti dmuly pýchou. Měli jsme se totiž podělit o příběhy příbuzných, kteří bojovali ve válce nebo podporovali odbojové hnutí. Třeba Elonin dědeček se v pouhých patnácti letech přidal k horským partyzánům a bojoval s nimi proti italským okupantům. Po osvobození Albánie v roce 1944 se přesunul do Jugoslávie a i tam se zapojil do odboje. Často docházel do školy a vyprávěl nám, jaké to bylo mezi partyzány a že Albánie a Jugoslávie jsou jediné dvě země, které vyhrály válku bez pomoci Spojenců. Ostatní děti líčily, jak jejich prarodiče nebo prastrýci a pratety poskytovali antifašistům jídlo a úkryt. Někteří spolužáci donesli i oblečení nebo osobní věci svých příbuzných, kteří zamlada padli ve jménu hnutí: košili, ručně vyšívaný kapesníček, dopis zaslaný rodině těsně před popravou.

„Nemáme v rodině někoho, kdo bojoval v antifašistický válce?“ zeptala jsem se doma. Všichni usilovně přemýšleli, přehrabovali se rodinnými fotografiemi, vyptávali se příbuzných, a nakonec vyrukovali s baba Mustafou: prastrýcem bratrance z druhého kolene manželky mého strýce. Baba Mustafa měl v úschově klíče od místní mešity a jednoho odpoledne v ní ukryl skupinu partyzánů poté, co zaútočili na nacistickou posádku, tedy už v době, kdy Italy v Albánii vystřídali Němci. Nadšeně jsem tu příhodu převyprávěla ve škole. „A jak že jsi s ním teda příbuzná?“ zeptala se Elona. „Co dělal v tý mešitě? A proč od ní měl klíče?“ přisadila si Marsida, další moje kamarádka. „A jak to s těmi partyzány dopadlo?“ chtěla vědět třetí kamarádka, Besa. Snažila jsem se jejich otázky zodpovědět, jak nejlépe jsem dovedla, ale popravdě jsem neznala dost podrobností, kterými bych jejich zvědavost ukojila. Debata byla čím dál zmatenější a postupem času i nepříjemná. Stačila krátká výměna názorů a můj vztah k baba Mustafovi i jeho přínos antifašistickému odboji se mi najednou zdály nepodstatné, až zveličené. Nakonec jsem se jen těžko zbavovala dojmu, že i Nora tiše usoudila, že baba Mustafa je jen výplod mé představivosti.

Každý rok pátého května, v den uctění památky válečných hrdinů, navštěvovaly naši čtvrť delegace komunistických funkcionářů. Ti pokaždé kondolovali rodinám mučedníků a připomínali jim, že krev jejich blízkých nebyla prolita nadarmo. Sedávala jsem v kuchyni u okna a závistivě sledovala kamarádky, jak ve svátečních šatech a s obrovskými pugéty čerstvých rudých růží mávají vlaječkami, zpívají odbojářské písně a vodí si delegace k sobě domů. Jejich rodiče si potřásli s funkcionáři rukou, nechali se vyfotografovat a fotoalba, která dorazila o pár dní později, pak holky donesly do školy na výstavku. Já neměla co přinést.

Nejenže v mojí rodině nebyli žádní socialističtí mučedníci, jejichž památku bychom mohli uctít, ale ten albánský kolaborant, desátý premiér naší země, zrádce národa, třídní nepřítel, zasloužený terč nenávisti a pohrdání ve školních diskusích, měl shodou okolností stejné příjmení jako já a taky stejné křestní jméno jako můj táta: Xhafer Ypi. Každý rok, jakmile na něj v učebnicích došlo, jsem musela znovu trpělivě vysvětlovat, že i když máme shodné příjmení, příbuzní nejsme. A musela jsem taky vysvětlit, že tátu rodiče pojmenovali po jeho dědečkovi, který se čirou náhodou jmenoval úplně stejně jako náš někdejší premiér. Tuhle každoroční debatu jsem nesnášela.

Zadání onoho domácího úkolu do dějepisu jsem tedy přečetla se zatajeným dechem. Chvíli jsem přemýšlela, načež jsem popadla učebnici a rozzlobeně vyskočila. „Pojď,“ nařídila jsem Lanimu. „Už zase ten druhý Ypi.“ Poslušně šel za mnou a přitom dál ocucával pero, kterým si doteď kreslil. Práskla jsem za sebou dveřmi a napochodovala do kuchyně.

„Zítra nejdu do školy!“ oznámila jsem.

Nejdřív si mě nikdo nevšiml. Máma, táta i babička seděli zády ke dveřím na třech vratkých skládacích židlích sražených těsně k sobě. Všichni tři se opírali lokty o náš malý dubový stůl, dlaně měli přitisknuté na spánky a hlavy natahovali dopředu mimo svoje těžiště, až to vypadalo, že se jim utrhnou. Podle všeho se pohroužili do jakéhosi záhadného hromadného rituálu, jehož součástí byl i tajemný předmět schovaný za hradbou jejich těl.

Čekala jsem, co odpoví na moje prohlášení. Ozvalo se jenom pšt! Stoupla jsem si na špičky a natáhla krk. Na stole stálo naše přenosné rádio.

„Zítra nejdu do školy!“

Zvýšila jsem hlas a přistoupila k nim blíž, s učebnicí dějepisu otevřenou na stránce s premiérovou fotkou. Lani dupnul a věnoval mi spiklenecký pohled. Táta se bryskně otočil s provinilým výrazem člověka nachytaného při podvratné činnosti. Máma vypnula rádio. Než nastalo úplné ticho, zaslechla jsem ještě dvě poslední slova: „politický pluralismus“.

„Kdo ti dovolil opustit pokojíček?“ Tátova otázka zněla výhrůžně.

„Už je to zase o něm,“ přešla jsem jeho výtku, pořád ještě dost zvučně, ale hlas se mi začínal třást. „Už zase kolaborant Ypi. Zítra nejdu do školy. Nebudu se zbytečně namáhat a vysvětlovat jim, že s tím děsným chlapem nemáme nic společnýho. Už jsem to všem říkala několikrát. Ale stejně se mě na to zas budou ptát, jako kdyby to nikdy předtím neslyšeli, jako kdyby to nevěděli. Zase se na to budou ptát, jako vždycky, ale já už jim všechno řekla.“

Tenhle monolog jsem přednesla už dřív, pokaždé když jsme v dějepise nebo v literatuře nebo v občanské výchově probírali fašismus. Rodiče ani babička mi nikdy nedovolili školu vynechat. Věděla jsem, že to nedovolí ani tentokrát. Nedokázala jsem jim vysvětlit, jaké to je, když na mě moje kamarádky tlačí. A nedokázala jsem vysvětlit kamarádkám, jaké to je patřit do rodiny, pro kterou je minulost nepodstatná a která žije jen debatováním o přítomnosti a plánováním budoucnosti. Sama sobě jsem nedokázala vysvětlit, co jsem tehdy cítila a co dokážu vyjádřit až teď: že život doma a mimo domov byly vlastně životy dva. Občas se doplňovaly a podporovaly, ale většinou se střetávaly s realitou, jíž jsem plně nerozuměla.

Rodiče se na sebe upřeně zadívali. Nini na ně pohlédla, pak se obrátila ke mně a přísným, ale povzbudivým tónem mi oznámila:

„Samozřejmě že půjdeš do školy. Nic špatného jsi neprovedla.“

„Nikdo z nás neprovedl nic špatného,“ opravila ji máma. Natáhla se k rádiu, čímž naznačila, že by ráda poslouchala dál a že je moje přítomnost v kuchyni nežádoucí.

„Nejde o mě,“ trvala jsem na svém. „Nejde o nás. Jde o toho kolaboranta. Kdybysme měli v rodině nějakýho hrdinu, mohla bych ho ve škole zmínit a všichni by se přestali tak strašně zajímat o můj vztah k Ypimu. Ale nemáme nikoho, žádnýho příbuznýho, ani v širší rodině, nikoho, kdo se pokusil bránit naši svobodu. V tomhle domě na svobodě nikdy nikomu nezáleželo.“

„To není pravda,“ řekl táta. „Někoho máme. Máme tebe. Tobě na svobodě záleží. Ty jsi bojovnice za svobodu.“

Rozhovor se dál odvíjel stejně jako už nesčetněkrát předtím: babička zastávala názor, že zameškat školu kvůli příjmení je iracionální, táta odváděl pozornost vtipkováním a máma se nemohla dočkat, až se bude moct vrátit k činnosti, při které jsem ji tak nevhodně vyrušila.

Tentokrát se ale situace vyvinula nečekaně. Máma zničehonic pustila rádio, postavila se a obrátila se na mě. „Pověz jim, že Ypi neudělal nic špatného,“ řekla.

Nini se zamračila a pak se bezradně podívala na tátu. Ten se natáhl pro svůj inhalátor a snažil se vyhnout jejímu pohledu. Znepokojeně se otočil na mámu, která na něj vzdorovitě hleděla a v očích jí zlověstně blýskalo. Vypadalo to, že si dobře promyslela, jak udělat co největší rozruch. Tátově tiché výčitce nevěnovala pozornost a pokračovala tam, kde přestala.

„Neudělal nic špatného. Byl to fašista? Netuším. Možná že ano. Bránil svobodu? Jak se to vezme. Svobodu může člověk bránit, jen když je naživu. Možná chtěl co nejvíc lidem zachránit život. Jak mohla Albánie úspěšně vzdorovat Itálii? Vždyť na ní byla úplně závislá. Jaké by mělo krveprolití smysl? Ti vaši fašisti už měli zemi ve svých rukou. A veškerý obchod jakbysmet. To Zog jim dal podíly ve všech hlavních státních podnicích. Italské zboží tu bylo dávno před italskými zbraněmi. Naše silnice postavili fašisti. Naše vládní budovy navrhli Mussoliniho architekti dávno předtím, než je obsadili jeho úředníci. To, čemu oni říkají invaze…“

Zarazila se a při vyslovování slova invaze zkroutila ústa do sarkastického úsměvu.

„Tohle sem teď nepatří,“ přerušila ji Nini. Obrátila se ke mně. „Podstatné je, že tys nic špatného neudělala. Ty se nemáš čeho bát.“

„Ale kdo jsou to oni?“ zeptala jsem se. Mámina slova mě zmátla, chtěla jsem se dozvědět víc. Všemu jsem rozumět nemohla, ale zaujala mě délka toho jejího proslovu. Takhle obšírné úvahy, to se jí vůbec nepodobalo. Nikdy předtím jsem mámu neslyšela vyjádřit názor na politiku či historii. Vůbec jsem netušila, že nějaký má.

„Podle nich byl Zog tyran a fašista,“ pokračovala máma. Mou otázku i Ninino varování přešla bez povšimnutí. „Když se podvolíte jednomu tyranovi, jaký smysl má bojovat proti jinému? Jaký smysl má vzdorovat a bránit nezávislost země, která už okupantům odevzdala všechno kromě jména? Skuteční nepřátelé lidu — Netahej mě za rukáv,“ obořila se na tátu, který se mezitím přisunul až k ní a ztěžka dýchal. „Podle nich to byl zrádce, ale…“

„Kdo jsou to oni?“ zeptala jsem se znovu, čím dál tím zmatenější.

„Oni, oni jsou… maminka myslí revizionisty,“ přispěchal táta s vysvětlením. Potom zaváhal, a když nevěděl, jak pokračovat, změnil téma: „Řekl jsem, abys přemýšlela u sebe v pokoji. Proč jsi tam nezůstala?“

„Přemýšlela jsem. Nechci jít do školy.“

Máma si posměšně odfrkla. Vstala od stolu a začala třískat hrnci a pánvemi a házet příbory do dřezu.

Druhý den ráno mě Nini do školy nevzbudila. Proč, to mi neřekla. Věděla jsem, že je něco jinak, že včera se cosi změnilo a odteď už nebudu svou rodinu vnímat stejně jako dřív. Těžko říct, jestli to, co se stalo, nějak souviselo s mým setkáním se Stalinem, s pořadem v rozhlase nebo s bývalým premiérem, jehož činy, smrt i přítomnost v mém životě jsem se marně snažila vytěsnit. Přemítala jsem, proč táta mluvil s babičkou o demonstraci šeptem. A proč protestujícím neříkal chuligáni? Uvažovala jsem i o tom, proč se máma snažila obhajovat činy fašistického politika. Jak mohla sympatizovat s tyranem?