Wintering: The Power of Rest and Retreat

in Difficult Times

Copyright © 2020 by Katherine May

Cover design by Two Associates

Translation © Kateřina Rottová, 2022

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2023 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1204-1 (PDF)

ISBN 978-80-275-1205-8 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1206-5 (MobiPocket)

Všem, kteří zimovali

Nad krajem přikrytým sněhem už roztátým

u svých hnízd krákali havrani dojatí.

Z vrcholků jilmů, křehkých jak trávy květ,

viděli, co my ne: zimu už odcházet.

Edward Thomas: „Tání“

PROLOG

ZÁŘÍ

BABÍ LÉTO

Některé zimy přijdou za svitu slunce. Tato konkrétní začala jednoho horkého dne na začátku září, asi týden před mými čtyřicátinami.

Slavila jsem s přáteli na folkestonské pláži vybíhající do Lamanšského průlivu, jako by se natahovala k Francii. Byl to první z obědů a setkání nad skleničkou plánovaných na následujících čtrnáct dní, díky kterým jsem se chtěla vyhnout velké oslavě a bezpečně se přehoupnout do další dekády života. Fotografie z toho dne mi teď přijdou nepochopitelné. V opojení z nové životní fáze jsem zvěčnila přímořské město prozářené teplým světlem babího léta. Starodávně vyhlížející prádelnu, kterou jsme míjeli cestou z parkoviště. Betonové plážové domky v pastelových barvách narovnané vedle sebe na pobřeží. Děti nás všech uhýbající před vlnami a brodící se v neskutečně tyrkysovém moři. Vaničku vanilkové zmrzliny, kterou jsem snědla, zatímco si hrály.

Nemám z toho dne ani jednu fotku svého manžela H., ale to není neobvyklé. Jediné objekty, které jsem fotila pořád a pořád dokola, byli náš syn Bert a moře. Neobvyklá je však mezera v záznamu: z toho odpoledne už další fotky nemám. Znovu jsem foťák vytáhla až o dva dny později a zachytila H. s nuceným úsměvem v nemocniční posteli.

Už během idylky na pobřeží si H. postěžoval, že mu není dobře. To nemuselo nic znamenat. Když jste rodičem malého dítěte, proudí k vám domů celá řada mikrobů způsobujících bolesti v krku, vyrážky, ucpaný nos a trávicí potíže. A H. z toho navíc nedělal vědu. Ale když jsme se po obědě, který nedokázal sníst, vypravili na dětské hřiště nad útesy, H. na chvíli zmizel. Vyfotila jsem Berta, jak si hraje v jámě v písku s mořskou trávou přivázanou ke kalhotám jako ocas. Když se H. vrátil, přiznal, že zvracel.

Pamatuji si, že jsem odpověděla jen: „Ale ne,“ a snažila se znít soucitně, i když v duchu jsem si říkala, jak moc se to zrovna teď nehodí. Budeme muset výlet zkrátit a zamířit domů a tam se z toho H. nakonec vyspí. Držel se za břicho, ale vzhledem k situaci se to nezdálo nijak podezřelé. Asi jsem s odchodem dvakrát nespěchala, protože si velmi jasně vybavuji překvapení, když mi jedna kamarádka, kterou jsme znali už ze školy, položila ruku na rameno a řekla: „Katherine, H. je asi opravdu zle.“

„Myslíš?“ pohlédla jsem na něj. Tvář měl zkřivenou bolestí a lesklou potem. Řekla jsem, že jdu pro auto.

Ještě po příjezdu domů jsem si myslela, že nejde o nic víc než střevní chřipku. H. si šel lehnout a já jsem se snažila nějak zabavit Berta, když už jsme ho připravili o odpoledne na pláži. Ale o dvě hodiny později mě H. zavolal nahoru a začal se oblékat. „Asi musím do nemocnice,“ řekl mi. Překvapeně jsem se zasmála.

O sobotní noci seděl H. na plastové židli v čekárně, s kanylou v ruce a zdrchaným výrazem ve tváři. Hemžilo se to tam hráči rugby obdivujícími své zlomené prsty, opilci s podřenými obličeji a důchodci hrbícími se v kolečkových křeslech, protože je pečovatelé odmítli odvézt zpátky do domova. Berta jsem nechala u sousedů a slíbila, že se za pár hodin vrátím, ale brzy už jsem jim psala zprávu a žádala je, aby u nich mohl přespat. Když jsem od H. odcházela, bylo po půlnoci a pořád ho nepřesunuli na pokoj.

Odjela jsem domů, ale vůbec jsem nespala. Když jsem se ráno vrátila, situace byla ještě horší. H. měl horečku a mluvil mdle. Vykládal, že bolest přes noc narůstala, a když dosáhla vrcholu, měnily se zrovna směny a nebyl nikdo, kdo by mu dal tišicí léky. A pak mu prasklo slepé střevo. Cítil, jak se to stalo. Zařval bolestí a vrchní sestra ho okřikla, aby nedělal povyk a nerušil. Pán na vedlejší posteli musel vstát a zastat se ho. Přes závěsy to hned potvrdil: „Chudáka ho nechali ve strašném stavu.“

O operaci nepadla ani zmínka. H. byl vyděšený.

A já taky. Zdálo se, že jakmile jsem opustila svou pozici, došlo k něčemu hroznému a nebezpečnému. A dělo se to dál: sestry i lékaři kroužili beze spěchu kolem, jako by měl člověk potichu ležet, zatímco mu vybuchují orgány. Náhle jsem si uvědomila, že bych H. mohla ztratit. Očividně vedle sebe potřeboval někoho, kdo za něj bude bojovat, a tak jsem to taky udělala. Usadila jsem se v jeho pokoji lhostejná k návštěvním hodinám, a jakmile se bolesti zhoršily, pronásledovala jsem vrchní sestru tak dlouho, dokud mu nepomohla. Obvykle mám problém objednat si pizzu, ale tohle bylo jiné. Já proti nim, můj manžel proti jejich striktnímu rozvrhu. Nehodlala jsem se nechat porazit.

Odešla jsem v devět večer a telefonovala každou hodinu, dokud nebyl na operačním sále. Bylo mi jedno, že je otravuji. Zůstala jsem vzhůru, dokud nebylo po zákroku a neujistili mě, že H. je v pořádku. Potom jsem stejně nemohla usnout. V takových chvílích spánek připomíná pád: potápíte se do slastné temnoty a hned se zase s trhnutím budíte a pozorujete zrnitou tmu kolem, jako byste z ní mohli něco vytušit. Objevila jsem jen vlastní strach: neúnosnou pravdu o manželově utrpení a děs z představy, že bych musela přežívat bez něj.

Celý týden jsem ráno vozila Berta do školy a pak držela hlídku u H., dokud nebyl čas syna zase vyzvednout. Stála jsem vedle manžela téměř v úžasu, když chirurg popisoval rozsah infekce; dělala jsem rozruch, když mu neklesala teplota a krev neměl dostatečně okysličenou; podpírala jsem ho při pomalých procházkách po oddělení a poté sledovala, jak spí. Někdy usnul i v půlce věty. Převlékala jsem ho do čistého oblečení a nosila mu maličké porce jídla. Snažila jsem se zmírnit Bertův strach o otce napojeného na tolik drátů, hadiček a pípajících přístrojů.

Někde uprostřed téhle katastrofy se rozevřela propast. Trávila jsem hodiny ježděním z domu do nemocnice a z nemocnice domů, sezením u postele, když H. dřímal, čekáním v kantýně během vizity. Dny byly zároveň vyčerpávající a vleklé: neustále se po mně chtělo, abych někde byla, bděla a dávala pozor, ale zároveň jsem byla nadbytečná a nevítaná. Hodně času jsem strávila rozhlížením se kolem a přemýšlením, co mám dělat. V hlavě mi vířila spousta nových zážitků, které jsem se snažila roztřídit a dát do kontextu.

A uvnitř propasti bylo náhle jasné, že se něco takového muselo stát. V mém životě už zuřil zvláštně nezkrotný hurikán a tohle mu jen dodalo na síle. Sotva před týdnem jsem podala výpověď jako přednášející na univerzitě a doufala jsem, že až za dva měsíce konečně odejdu, najdu daleko od nekonečného stresu a hluku moderní vysoké školy lepší život. A najednou jsem si na nejrušnější týdny začátku semestru musela vzít volno, abych se postarala o manžela. Bezpochyby jsem pokoušela trpělivost všech kolegů, ale nebyl tu nikdo, kdo by mě zastal.

Aby toho nebylo málo, zrovna jsem po šesti letech vydala knihu a na dveře mi klepal další termín. Syn po dlouhých letních prázdninách nastoupil do školy a na mě dolehly běžné mateřské starosti o to, jestli je schopný se vypořádat s výzvami první třídy. S nastalou změnou se dostavila i její sestřenice smrtelnost, ale místo aby zdvořile vstoupila, rozrazila dveře do mého života jako zvlášť rozezlená zásahová jednotka.

Na své třicátiny jsem se omylem ocitla na smuteční hostině. Domluvila jsem si sraz s kamarádkou v hospodě, a když jsem vpadla dovnitř, zjistila jsem, že je celá zamluvená pro setkání pozůstalých z irského pohřbu. Všichni byli v černém a v rohu hrály a zpívaly folkové písně dvě mladé houslistky. Samozřejmě jsem se měla otočit a jít pryč, ale bála jsem se, že by mě kamarádka nenašla, a navíc venku pršelo. Měla jsem v plánu jen postávat u dveří a snažit se být neviditelná. Ani nevím, co mě to napadlo, každý rozumný člověk by odešel a poslal kamarádce zprávu. Ale já tam zůstala a říkala si, že se něco takového dalo čekat: potkala jsem posla smrti zvěstujícího konec mládí.

Když kamarádka dorazila a ukázalo se, že je k nerozeznání podobná jedné z houslistek, které se mezitím vytratily do zákulisí, situace se jen zhoršila. Nebyl to totiž jen můj pocit, vypadalo to, že i pozůstalí ji pokládají za jednu ze zmizelých hudebnic. Třásli si s ní rukou, objímali ji a poplácávali po zádech a přemlouvali ji, aby se s nimi napila. Pozvání přijala, aniž měla sebemenší tušení, co se děje, a jak se mi později svěřila, myslela, že jde jen o běžnou irskou vřelost. Dokonce se jí dařilo obratně odpovídat na otázky ohledně svého hudebního talentu tak, že působila skromně, i když ho ve skutečnosti naprosto popírala. Odejít jsme mohly jen díky lístkům do divadla, které byly nepopiratelným důkazem, že musíme být jinde.

Celá příhoda působila jako shakespearovská fraška napsaná speciálně pro mě. Ale při zpětném pohledu to bylo příjemné rozptýlení. Těsně před mými čtyřicátinami propustili H. z nemocnice a všechny oslavy jsme zrušili. V deset večer mě Bert zavolal do svého pokoje a okamžitě mě celou pozvracel. Pokračoval do pozdních nočních hodin, ale to nevadilo, protože spánku už jsem se stejně vzdala. Něco se ve mně hnulo.

V pletivu našeho světa jsou mezery a někdy se nějaká rozevře a vy jí propadnete někam jinam. Někde jinde čas proudí odlišným tempem než tady a teď, kde ostatní lidé všechno zvládají. Někde jinde se skrývají duchové, které můžeme v běžném světě sotva zahlédnout. Někde jinde existuje se zpožděním, takže není možné držet krok. Možná jsem už nějakou dobu balancovala na okraji, ale nyní jsem se propadla někam jinam tak snadno a potichu jako prach usazující se mezi prkny podlahy. A překvapivě jsem se tam cítila jako doma.

Přišla moje zima.

Každý tu a tam zimuje a některé zimy prožívá pořád dokola.

Je to období chladu, neplodná část života, během které jste odříznutí od světa, cítíte se odstrčení, mimo dění, vržení do role štvance nebo neschopní hnout se z místa. Příčinou může být nemoc anebo životní událost jako třeba smrt blízkého člověka či narození dítěte. Ponížení nebo selhání. Možná jste v období přerodu a dočasně jste zapadli mezi dva světy. Některé zimy přicházejí pomalu, doprovázejí vleklé umírání vztahu nebo vršení starostí o stárnoucí rodiče, pomalé kap kap kap ubývajícího sebevědomí. Jiné přijdou velmi náhle, jako když jednoho dne zjistíte, že vaše schopnosti už jsou nepotřebné, že společnost, u které pracujete, zbankrotovala, nebo že se váš partner zamiloval do někoho jiného. Ať už zimování přijde jakkoli, nežádá o svolení; je osamělé a velmi bolestivé.

Je také nevyhnutelné. Rádi si představujeme, že život může být jedno nekonečné léto, kterého jsme my a jen my nezvládli dosáhnout. Sníme o tropickém ráji, vždy na výsluní ve věčně neměnném podnebí. Ale život takový není. Emočně jsme nastavení na střídání léta a temné zimy, světla a stínů a na náhlé poklesy teplot. I kdybychom mohli vlivem nějaké pozoruhodné sebekontroly a štěstí po celý život ovládat své zdraví a spokojenost, zimě bychom se nevyhnuli. Rodiče by zestárli a zemřeli, přátelé by se dopustili malých zrad, nástrahy světa by nás pohltily. A někde mezi tím vším bychom nakonec škobrtli a zima by se tiše chopila vlády.

Zimovat jsem se naučila velmi mladá. Jako mnoho dívek mého věku bez diagnostikovaného autismu jsem dětství strávila ve věčném chladu. V sedmnácti mě přemohla tak hluboká deprese, že mě na několik měsíců znehybněla. Byla jsem si jistá, že nepřežiju. Byla jsem si jistá, že ani nechci. Ale někde v hlubinách jsem objevila zárodek vůle žít a překvapila mě jeho houževnatost. Víc než to, plnil mě zvláštním optimismem. Zima mě zadusila, rozervala mě na kusy. A v té bílé tmě jsem spatřila možnost poskládat se znovu. Trochu kajícně jsem začala budovat nového člověka, který byl někdy hrubý a ne vždy udělal správnou věc, jehož velké hloupé srdce snad neustále bolelo, ale který si zároveň zasloužil tu být, protože nyní měl světu co dát.

Roky jsem říkala každému, kdo byl ochoten poslouchat: „V sedmnácti jsem se zhroutila.“ Většině lidí to nebylo příjemné, ale někteří byli vděční za společný prvek našich příběhů. V každém případě jsem si byla jistá, že musíme o podobných věcech mluvit a že jako znalá pár postupů mám povinnost je sdílet. Nezachránilo mě to před dalším ani dalším výkyvem, ale nebezpečí pokaždé ubylo. Začala jsem to se zimami umět. Znala jsem jejich délku, šířku a tíhu. Věděla jsem, že netrvají věčně. Že musím najít způsob, jak v co největším pohodlí vydržet do jara.

Je mi jasné, že nehraju podle pravidel společenské konverzace. Stavy, během kterých vypadneme z běžného životního rytmu, jsou pořád tabu. Výchova nás neučí rozpoznávat zimy a přiznávat si jejich nevyhnutelnost. Naopak je vnímáme jako ponížení, které je třeba skrýt před světem, abychom mu nezpůsobili příliš velký šok. Na veřejnosti nosíme statečnou masku a v soukromí truchlíme. Jindy předstíráme, že bolest druhých nevidíme. S každou zimou zacházíme jako s trapnou odchylkou, kterou musíme zastírat nebo ji ignorovat. Držíme v tajnosti naprosto běžný proces a lidem, kteří jej prožívají, udělujeme status vyvržence a nutíme je nechat běžného života a utápět se ve vlastním selhání. Mnoho tím ztrácíme. Zima přináší hluboké prožitky a sebereflexi lidské existence a ti, kteří zimovali, oplývají moudrostí.

V současném překotně uspěchaném světě se příchod zimy snažíme pořád odkládat. Nikdy se neodvažujeme pocítit její plnou sílu ani dát najevo, jak nás ničí. Nějaká ta krutá zima by nám prospěla. Musíme se oprostit od myšlenky, že by takové časy byly hloupé, že by šlo o nervové selhání nebo slabou vůli. Nesmíme je ignorovat a zbavovat se jich. Jsou skutečné a něco po nás chtějí. Musíme se naučit zimu přijmout. Nelze si vybrat, kdy budeme zimovat, ale je na nás jak.

Překvapivé množství románů a pohádek se odehrává v zasněžené krajině. Vše, co o zimě víme, je skoro jako vrozené, naučili jsme se to už v dětství. Známe pečlivé přípravy zvířat, která musejí odolat chladným měsícům bez potravy; víme o hibernaci a migraci a o opadavých stromech. To není náhoda. Proměny přírody na nás působí jako alchymie nebo zaklínadlo obyčejných tvorů. Čarují, aby přežili. Plšíci se před zimním spánkem vykrmují, vlaštovky odlétají do jižní Afriky, stromy v posledních podzimních týdnech září barvami. V jarních a letních měsících plných hojnosti se krásně žije, ale teprve v zimě spatříme skutečnou nádheru přírody prosperující v drsných časech.

Rostliny ani zvířata se zimou nebojují, nepředstírají, že neexistuje, a nesnaží se žít dál stejně jako v létě. Připraví se. Adaptují se. Podstoupí neuvěřitelné proměny, díky kterým přečkají. Zima je obdobím, kdy unikají před světem, hromadí omezené zdroje, předvádějí neuvěřitelné výkony a pak zmizí z dohledu. Životní cyklus v zimě nekončí, projde zkouškou spalujícím mrazem.

Ve chvíli, kdy si přestaneme přát, aby bylo léto, může být zima nádherné období strohé krásy a blyštících se chodníků. Čas na hloubání a zotavení, nahromadění sil a uklizení domu.

Nemoderní věci jako zpomalit, mít víc volného času, hodně spát a odpočívat zní možná značně radikálně, ale jsou podstatné. Tuto životní křižovatku všichni známe: je čas svléknout kůži. Bude to bolet, odhalíte citlivá nervová zakončení a budete se o sebe muset chvíli starat, ale pokud to neuděláte, stará kůže kolem vás ztvrdne.

Je to jedno z nejdůležitějších rozhodnutí, jaké kdy uděláte.

ŘÍJEN

PŘÍPRAVA

Peču bagely. Nebo spíš mi to žalostně nejde. Řídím se receptem slibujícím pevné těsto a to se mi i dařilo, dokud v mixéru něco neprasklo a nevydal zvuk, jako bych mu ublížila. Nenechala jsem se odradit, vyklopila jsem těsto na pracovní desku a deset minut hnětla rukama. Pak jsem ho vložila do vymaštěné mísy a postavila na teplé místo v obývacím pokoji, kde vedou trubky hned pod podlahou a obvykle se tam vyhřívá kočka.

Po hodině nedošlo k žádné změně. Počkala jsem další hodinu, než mi došla trpělivost a z nevykynutého těsta jsem stejně vytvarovala kolečka. Teprve když jsem je povařila (a bezmocně sledovala, jak se rozvíjejí do divného rohlíkovitého tvaru) a vložila do vyhřáté trouby, napadlo mě zkontrolovat datum spotřeby droždí. Leden 2013. Před pěti lety. Asi jsem ho koupila ještě před narozením syna, když jsem měla naposledy čas na výrobu pečiva z kynutého těsta.

Bagely jsou pochopitelně nejedlé. Co už, nedělala jsem je, protože bych měla hlad. Pekla jsem, abych zaměstnala ruce. Pravda, bagely by neměly být tak těžké (co do náročnosti ani váhy), ale vyplnily v mém dni díru zející tam, kde by měla být práce, a jejich příprava aspoň na chvíli vytlačila temné myšlenky.

H. je v pořádku propuštěný z nemocnice, ba dokonce už se radostně vrátil do zaměstnání. Já zůstávám dál doma. Stres ve mně roky probublával a nyní dosáhl bodu varu. Nejsem fyzicky schopná jít do práce, jako by mě k domu poutala guma a strhla mě nazpět, kdykoli se pokusím odejít. Nejde o rozmar, nýbrž o naprostý tělesný odpor. Přestože jsem dlouho bojovala, nakonec se něco přece jen rozbilo. Možná že doslova. Zatímco byl H. v nemocnici, začala jsem si všímat zarputilé bolesti na pravé straně břicha, ale považovala jsem ji jen za soucit s jeho apendicitidou. Bolest však přetrvávala, a jak se H. uzdravoval, dokonce se zhoršovala. Při sebemenší námaze jsem se krčila. Před týdnem jsem se přistihla, jak se nad katedrou svíjím bolestí a nejsem schopná myslet na nic jiného. Přijela jsem autobusem domů a už tu zůstala.

Podstoupila jsem trapný rozhovor se svou lékařkou, během kterého jsem musela přiznat, že už rok svědomitě ignoruji všechny příznaky rakoviny střev. Poslala mě na urgentní testy a napsala mi neschopenku. Nemůžu se zbavit dojmu, že jsem stres nechala zajít tak daleko, až mě začal užírat zevnitř. Že jsem o pomoc měla požádat dřív. Ale stres je ponižující věc, známka neschopnosti držet krok. Jsem tak trochu ráda, že se můžu potýkat se skutečnou fyzickou bolestí, a ne jen s poněkud abstraktním pocitem rozčarování. Bolest je reálnější. Můžu se za ni schovat a říct: Podívejte, nejde o to, že bych svou práci nezvládla. Jsem opravdu nemocná.

Mám teď hodiny volného času, abych nad tím vším rozjímala, a stejně se na nic jiného ani soustředit nemůžu, protože můj mozek je ponořený v mlze. Teď, když jsem nemocná, mnohem víc vařím. Je to přiměřeně malá dávka aktivity, kterou zvládnu. Ne že by pro mě bylo vaření něčím novým, kuchtila jsem odjakživa. Ale v posledních pár letech se vaření z mého života postupně vytratilo společně se souvisejícím potěšením z nakupování surovin. Byla jsem zaneprázdněná a všeobecný shon tyto stránky mé osobnosti vypudil. Chyběly mi, ale jen jsem nad tím pokrčila rameny. Co naplat, když už stejně děláte všechno?

Problém se vším je, že nakonec vypadá jako ohromná hromada ničeho. Jedna dlouhá rozmazaná čára horečnaté aktivity oproštěné od významu. Zatímco jsem vychovávala dítě, psala knihy a plně se věnovala práci, která se často přelila do víkendů, čas tak letěl, že se na něj zpětně nemůžu spolehnout. Předcházející roky nejsou vysloveně prázdné, ale rozhodně jsou mlhavé, a to tak, že postrádají veškerý smysl, až na nutnost přežití za každou cenu. Otáčím v rukou obal od droždí a snažím se přijít na to, jak jsem se dostala až sem. Mám pocit, jako bych padala neskutečně dlouhou výtahovou šachtou a náhle s nárazem dopadla. Je tu ohromný prostor a ozvěna a vůbec si nejsem jistá, jak odtud ven. Hledám cestu zpět k něčemu povědomému.

V knížce Čarovná zima od Tove Janssonové se skřítek Muminek probudí příliš brzy ze zimního spánku. Protože je zvyklý zimu prospat, velice ho překvapí pohled na svět zasypaný sněhem a jeho zahradu proměněnou k nepoznání. „Když jsem spal, celý svět zemřel,“ říká si. „Tohle není nic pro muminy.“ Cítí se hrozně sám, a tak jde do ložnice a zatahá za maminčinu přikrývku: „Probuď se,“ volá. „Celý svět se ztratil!“ Maminka se pod přikrývkou schoulí a spí dál. To je obraz mé vlastní zimy, aspoň tak, jak ji sama vnímám. Všichni dřímají, jen já jsem bdělá a pronásledují mě běsy.

V podobných chvílích je nutné zůstat v pohybu. Každý den chodím na pomalou bolestnou procházku za nákupem potravin z místních obchodů. Lednice, dřív napěchovaná jídlem koupeným online, které nebyla příležitost sníst, teď zeje prázdnotou. Kupuji jen to, co je potřeba. Stydím se za plýtvání, které jsem až donedávna považovala za nevyhnutelné. Rozdíl způsobil čas: nyní si můžu dovolit dobelhat se na hlavní ulici a prohlédnout si, co má zrovna zelinář na pultě. Dojde-li mi chleba, koupím si. Řezník mi prodá přesně tolik masa, kolik ještě ten den spotřebuji. Už nemusím kupovat balené kuře, zamrazit ho, za týden zase rozmrazit a následně vyhodit, protože nebyl čas ho sníst, a tak pořád dokola.

Tento týden jsem připravila kotlík z jehněčího, mrkve, tymiánu a plátků brambor. Zdá se mi, jako bych vařením přivolávala podzim. Koupila jsem si krabičku jemně vyzrálých fíků balených v rudém papíru a jedla je tři rána za sebou nakrájené na ovesné kaši. Uvařila jsem krémovou polévku ze světle zelené dýně a nasušila lososa se solí, cukrem, koprem a řepou, která mu dodala zářivě červenou barvu. Pak mě napadlo k němu naložit okurky. Mám čas. Můžu si to dovolit a práce mě uspokojuje.

Taky si užívám kvalitní pastelky, které jsem koupila Bertovi. Jsou německé značky a jmenují se Lyra, stejně jako smělá hrdinka trilogie Jeho temné esence od Philipa Pullmana. Jsou sytě barevné a voskové, na hony vzdálené těm levným, které kupujeme normálně, bez přemýšlení. Změnily synův styl kreslení a já jsem se k němu chtěla připojit. Skoro jsem jim odpustila tu hanebnou cenu, všechny ostatní pastelky totiž bez problémů předčily.

Za neustálého spěchu jsem si ani nevšimla, že se z mého života podobné drobné, tiché radosti vytratily. Nyní znovu objevuji klidnou, rytmickou práci rukou, lehké soustředění nebránící snění a pocit míru přicházející s prací. Společně s Bertem pečeme perníkové panáčky a velice mi na nich záleží, jako by to byly voodoo panenky naruby. Každý z nich představuje malou vzpouru proti mému dosavadnímu životu. Uctívat něco tak bezvýznamného je jako soucitná magie: chystám mrtvé a zlehka ukládám k odpočinku cennosti, pro které už nemám využití.

Jak se krátí dny, vnášíme do domů světla, abychom zapudili hromadící se temnotu. Při honbě za svíčkami prohledám všechny skříňky a do nejtemnějších koutů rozvěsím světélka. Pak převyprávím vlastní příběh, i kdyby jen sama sobě. To lidé dělají: tvoří a přetvářejí své příběhy, zahazují ty, které se jim nehodí, a zkouší, jak jim padnou nové. Nyní si vyprávím o stereotypu práce, do kterého jsem omylem zapadla, protože jsem se bála, že se po porodu už nepostavím na nohy. Nezvládala jsem těhotenství, nezvládala jsem počátky mateřství a brzy jsem se vrátila do práce v naději, že tak najdu pevnou půdu pod nohama. Nevyřešilo to všechno, ale dostala jsem zpět jednu oblast života, ve které jsem se cítila být dobrá.

Pracovala jsem celý den, v pět ráno jsem si ukradla chvíli pro plánování přednášek a znovu jsem k počítači usedala v devět večer předtím, než jsem padla do postele. Kdykoli jsem o víkendech přesvědčila manžela a syna, aby se zabavili beze mě, uzmula jsem si čas na známkování prací a psaní sylabů. Lidé obdivovali, kolik toho zvládám. Dobře se to poslouchalo, ale tajně jsem se jen snažila držet krok s ostatními, kteří zdánlivě zvládali ještě víc. Stále jsem měla kolegy, kteří na maily pravidelně odpovídali až po půlnoci, kdy už jsem dávno spala. Ve skutečnosti jsem se styděla. Vždycky jsem si myslela, že já, velice moudrá osoba, nikdy nepodlehnu závislosti na práci. A přesto jsem pracovala tak tvrdě a tak dlouho, až jsem onemocněla. A co hůř, téměř jsem zapomněla, jak odpočívat.

Bezesporu jsem unavená, ale nejen to. Jsem prázdná. Jsem urážlivá, podrážděná, cítím se jako štvaná zvěř, všechno se mi zdá naléhavé a nikdy toho nedělám dost. Můj dům, můj milovaný domov podlehl devastující entropii, která vše zanechala rozbité a ošoupané, se střepy hromadícími se na každém povrchu a v koutech. Nedokážu jim čelit.

Nemocenská mě donutila posadit se do křesla, dlouhé hodiny hledět na trosky a přemýšlet, jak se to jen mohlo tak moc pokazit. Doma nezůstalo jediné utišující místo, kde by bylo možné chvíli odpočívat, aniž by hlásalo, že je potřeba něco spravit nebo uklidit. Okna jsou zahalená prašným závojem stovky dešťů. Z podlahových prken se sdírá lak. Zdi jsou poseté hlavičkami hřebíků, na kterých nevisí žádný obraz, anebo dírami, které je potřeba zapravit a přetřít. Dokonce i televize stojí, jako by byla opilá. Když jsem vylezla na židli a vyprázdnila horní přihrádku skříně, zjistila jsem, že jsem za posledních pár let měla aspoň třikrát v plánu vyměnit závěsy v ložnici, ale každý kus látky, který jsem koupila, skončil úhledně poskládaný a uložený právě tady, zcela zapomenutý.

„To opravdu děláte? Proč si jen přes normální oblečení nevezmete další svetr?“ ptám se.

„Kdy se začínáte chystat?“

„V srpnu,“ odpovídá bez mrknutí oka.