Annie
Ernauxová

Mladík Událost

L’Evénement © Éditions Gallimard, Paris, 2000

Le Jeune homme © Éditions Gallimard, Paris, 2022

Cover photo by REPORTERS ASSOCIES /
Gamma-Rapho / Getty Images

Translation © Tomáš Havel, 2023

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2023

Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide à la publication de l’Institut français

Tato kniha vychází za přispění Programu na podporu publikační činnosti Francouzského institutu

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1940-8 (PDF)

ISBN 978-80-275-1941-5 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1942-2 (MobiPocket)

Mladík

O čem nenapíšu, to se nezavrší a zůstane jen prožité.

Před pěti lety jsem strávila nepříliš vyvedenou noc se studentem, který mi už rok psal a chtěl se se mnou setkat.

Často jsem se milovala kvůli tomu, abych se donutila psát. V následné únavě a pocitu osamění jsem se snažila nalézat důvody, proč už od života nic nečekat. Doufala jsem, že orgasmus, to vůbec nejrazantnější ukončení čekání, mě přivede k jistotě, že není větší slasti nežli slast zažívaná při psaní. Snad právě touha pustit se do psaní knihy — což jsem kvůli obšírnosti takového podniku neustále odkládala — mě přiměla pozvat A. k sobě domů na skleničku po večeři v restauraci, kde prakticky celou dobu nesměle mlčel. Byl o téměř třicet let mladší než já.

Začali jsme se vídat o víkendech a mezi nimi si čím dál víc chyběli. Každý den mi volal z telefonní budky, aby nevzbudil podezření u dívky, se kterou žil. Zabředli do rutiny předčasného soužití a starostí se zkouškami a ani jednoho nenapadlo, že milování může být i něčím jiným než více či méně oddalovaným uspokojením touhy. Že může být jakýmsi druhem nepřetržitého tvoření. Zápal, jejž v A. nové poznání probudilo, mě k němu čím dál víc poutal. Milostná avantýra postupně přerůstala v příběh, který jsme toužili dovést až do konce, aniž jsme přesně věděli, co to znamená.

Když se k mé radosti i úlevě rozešel s přítelkyní a ona se od něj odstěhovala, začala jsem u něj pravidelně trávit víkendy, od pátečního večera až do pondělního rána. Bydlel v Rouenu, v šedesátých letech jsem tam studovala a později tudy dlouhé roky jen projížděla cestou za rodiči na hřbitov v Y. Pokaždé jsem sotva stačila odložit nevybalené jídlo v kuchyni a už jsme se milovali. V přehrávači měl připravené CD, nejčastěji s The Doors, jakmile jsme byli v ložnici, začalo hrát. V určitém okamžiku jsem muziku přestala vnímat.

Znovu ke mně dolehly hlasitě vybrnkávané akordy skladby „Love Street“ a hlas Jima Morrisona. Leželi jsme dál na matraci přímo na podlaze. Venku býval ještě silný provoz. Na stěny pokoje dopadalo vysokými okny bez záclon světlo z reflektorů aut. Měla jsem pocit, že jsem nikdy nevstala, že od osmnácti let ležím v jedné a téže posteli, jen v různých místech a s různými, vzájemně nerozlišitelnými muži.

Z oken bytu byl výhled na budovu staré, před rokem vystěhované nemocnice Hôtel-Dieu. Přestavovali ji na sídlo prefektury a v oknech se večer co večer, často až do rána, svítilo. Rozlehlé čtvercové prostranství potažené světlým stínem mezi budovou a zavřenou mřížovou bránou bylo pusté. Dívala jsem se na černé střechy a na kupoli kostela, která z nich vystupovala. V nemocnici zůstala jen ostraha. Právě tam mě jedné lednové noci, ještě jako studentku, přivezli s krvácením v důsledku pokoutně provedeného potratu. Už bych nedokázala říct, v jakém křídle byl pokoj, v němž jsem strávila šest dní. V podivuhodné, skoro až neuvěřitelné souhře okolností jsem viděla znamení záhadného setkání a příběhu, který je třeba prožít.

Když v neděli odpoledne mrholilo, zůstávali jsme pod dekou a podřimovali nebo znovu usnuli. Ze ztichlé ulice k nám doléhaly hlasy ojedinělých chodců, většinou cizinců z nedaleké ubytovny. Cítila jsem se zase jako malá holka v Y., když jsem si čítávala vedle matky, která se v neděli po obědě, obchod byl zavřený, oblečená natáhla na postel a únavou usnula. Pozbyla jsem věku a v polovědomí proplouvala z jednoho času do druhého.

Vracela jsem se s ním do nepohodlí a provizoria, které jsem poznala v počátcích manželství, kdy jsme s mužem oba ještě studovali. Na elektrických plotýnkách s rozbitou regulací teploty se daly jenom smažit steaky, přičemž hrozilo, že se okamžitě přichytí k pánvi, případně vařit těstoviny nebo rýže a bezmocně sledovat vodu překypující z hrnce. V přihrádce na zeleninu staré chladničky, také bez možnosti nastavení teploty, mrzl salát. Stařičké elektrické radiátory nedokázaly vytopit místnosti s vysokými stropy a netěsnícími okny, proti vlhkému chladu jsme si museli oblékat tři svetry.

Vodil mě do kaváren, kde se scházeli mladí, do Bureau, do Big Benu. Zval mě do Jumba. V rádiu nejraději poslouchal Europe 2. Každý večer se díval na zábavnou talkshow Nulle part ailleurs. Venku se zdravil se samými mladými lidmi, většinou studenty. Když se s nimi na chvilku zastavil, držela jsem se stranou a oni si mě pokradmu prohlíželi. Potom mi vyprávěl, co a jak studují, vyjmenovával jejich úspěchy i nezdary. Občas mi zdálky nenápadně ukazoval nějakého učitele z filozofické fakulty a nechtěl, abych se tím směrem ohlížela. Vytrhoval mě z mé generace, aniž jsem patřila k té jeho.

Jeho extrémní žárlivost — když u mě v bytě našel na záchodě zvednuté prkénko, podezíral mě, že jsem měla doma nějakého muže — vylučovala pochybnosti o vášni, kterou ke mně plane, a stavěla do absurdního světla výtky — jak můžeš chodit s ženskou po menopauze? —, z nichž jsem podezírala jeho kamarády.

Podobnou vroucnost jsem do svých čtyřiapadesáti let nikdy s žádným milencem nepoznala.

Jako chudý student — zadlužení rodiče žili na předměstí Paříže z platu sekretářky a z podpory v nezaměstnanosti — trpěl neustálým nedostatkem, kupoval jen to nejlevnější zboží, využíval slevové akce, trojúhelníčky Veselé krávy a camembert za pět franků. Pro bagetu chodil až do Monoprixu, kde byla o padesát centimů levnější než u pekaře hned vedle. Bezděčně se u něj projevovaly gesta a reakce vynucené neustálým hmotným nedostatkem, předávaným po generace. A také šikovnost, díky níž si člověk nakonec vždy nějak poradí. Vzít plnou hrst vzorků sýrů nabízených na talířku hosteskou v hypermarketu. Zadarmo se v Paříži vymočit tak, že rázným krokem vejde do kavárny, pohledem vyhledá toaletu a nakonec stejně nenuceně odejde. Přesný čas zjišťovat podle parkovacích automatů (neměl hodinky) a tak podobně. Týden co týden vyplňoval tiket sportovní loterie Loto, a jak to lidé v nouzi obvykle dělávají, veškerou naději sázel na náhodu: „Jednou to přece musí vyjít.“ V neděli před obědem sledoval Téléfoot uváděný komentátorem Thierrym Rolandem. Okamžik, kdy se diváci na stadionu Parc des Princes vestoje radují jako jeden muž ze vstřelené branky, považoval za projev absolutního štěstí. Při pomyšlení na to mu dokonce běhal mráz po zádech.

Když jsem mu dávala na talíř, říkal „dost“ nebo „to je dobrý“ místo „děkuji“. Říkal mi „baba“ nebo „máti“. Měl legraci z toho, jak se rozčiluji, když jsem zjistila, že kouřil trávu. Nikdy nebyl volit, nebyl ani zapsaný na seznamu voličů. Domníval se, že na společnosti člověk stejně nic nezmění, stačilo mu zapojit se do jejího soukolí a díky právům, která zaručuje, se vyhýbat práci. Byl představitelem mládeže dneška, přesvědčený o tom, že „každej se má starat o sebe“. Práci považoval za nutné zlo, jemuž se nehodlal podřizovat v případě, že je možné žít jinak. Já své povolání považovala za předpoklad svobody a vzhledem k vrtkavému úspěchu mých knih u toho stále zůstávalo, zároveň jsem nepopírala, že studentský život mi připadá bohatší a zábavnější.

O třicet let dřív bych si s ním nic nezačala. Tenkrát jsem vůbec netoužila vracet se prostřednictvím svého kluka k lidovému původu, ke všemu, co jsem považovala za „buranské“ a o čem jsem věděla, že mám uložené kdesi v sobě. Ale po tolika letech mi už nevadilo, že si ústa otírá chlebem nebo dává prst na sklenici, když už nechce dolít víno. Skutečnost, že jsem si něčeho takového všimla — přesněji řečeno skutečnost, že mi to nevadí —, dokazovala, že už nepatřím do jeho světa. Kdysi s manželem jsem byla holka z lidu, s ním měšťačka.

Připomínal mi můj první svět. Míchal cukr v šálku s kávou, aby se rychleji rozpustil, krájel špagety na talíři, napichoval na špičku nože kousky jablka. Vzrušovalo mě objevovat s ním spoustu zapomenutých gest. Bylo mi znovu deset patnáct let, seděla jsem u stolu s rodiči, bratranci a sestřenicemi, měl stejně bledou pleť a červené tváře Normanďanů. Byl vtělením minulosti.

Procházela jsem s ním všemi obdobími života, svého života.

Vodila jsem ho všude, kam jsem chodívala jako studentka. Do kaváren Le Métropole a Le Donjon kousek od nádraží. Do ulice Beauvoisine, kde bývala filozofická fakulta, než ji přestěhovali do kampusu v Mont-Saint-Aignan. Budova zvenku vypadala stejně jako v šedesátých letech, nezmizela ani zamřížovaná plakátovací plocha — jen hodiny na průčelí se zastavily. A také do ulice d’Herbouville, kde bývaly koleje pro pár studentů a hned vedle menza. Přímo za vchodem jsme vystoupali po několika schodech do haly, v níž zůstalo vše při starém, uprostřed byl radiátor a dveře tam, kde dřív. Zažívala jsem dlouhý pocit, že se pohybuji v nedefinovaném čase snu.

Na náš vztah se dalo nahlížet z pohledu zisku. Já dostávala rozkoš, znovu jsem prožívala to, o čem bych si už bývala nepomyslela, že ještě někdy prožiji. On díky mně mohl cestovat, nemusel si hledat práci, kvůli níž by na mě neměl tolik času. Považovala jsem to za férový obchod, za výhodnou směnu, tím spíš, že pravidla jsem určovala já. Zaujímala jsem dominantní postavení, využívala zbraní, jež dominance poskytuje, přitom jsem si zřetelně uvědomovala, jak ošemetné to pro milostný vztah může být.

Dovolovala jsem si k němu být hrubá, netuším, zda to souviselo s jeho finanční závislostí, nebo s věkem. Vyhul si, tak urážlivou vulgaritu jsem před ním nikdy nikomu neřekla.

Ráda jsem o sobě uvažovala jako o té, která ho může změnit.

1998 — 2000

2022