A Master of Djinn

Copyright © 2021 by P. Djèlí Clark

All rights reserved

Cover art © Stephan Martiniere

Translation © Jakub Němeček, 2022

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2022

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1222-5 (PDF)

ISBN 978-80-275-1223-2 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1224-9 (MobiPocket)

Claudettě,

které mnozí jiní říkali Liz, ale já jen „mami“.

Díky za všechny ty výlety do knihovny.

Kapitola první

Archibald James Portendorf schody nesnášel. Byly vždycky tak absurdně dlouhé a pokaždé vedly vzhůru, jako v nějaké hloupé anekdotě. Čas od času měl dokonce dojem, že slyší, jak se mu schody pochechtávají. Kdyby tyhle schody navíc měly oči, zvládly by i víc než se jen pochechtávat — mohly by na něj hledět, jak pod dlouhými zakroucenými ryšavými vousy funí a jak se mu krátké nožky pod zavalitým tělem podlamují. V dnešní moderní době je přímo zločin, že existenci schodišť ještě někdo nezakázal — když taková zdviž dokáže přepravovat cestující ve veškerém pohodlí.

Zastavil se, aby si odpočal u obrovité repliky měděné čajové konvice, jejíž zakřivená hubice připomínala zobák, a odložil své břímě na podlahu. Jaká hanba, že člověk jeho věku (Archibald letos, roku 1912, dosáhl jednašedesáti let) musí snášet taková příkoří. Vždyť by se měl právě uvelebovat na noc s pořádným frťanem v ruce, a ne klusat nahoru po zatracených schodech!

„Za krále, vlast a za firmu,“ zamumlal.

Setřel si z čela pot a zatoužil, aby si uměl sáhnout na vlhkou čáru na zádech a na dalších nejmenovaných částech těla, jež jeho tmavý oblek naštěstí skryl. Na listopad bylo dost horko a Archibaldovo tělo se v téhle věčně rozpálené zemi už ani nedokázalo rozpomenout, co je to nepotit se. S povzdechem obrátil znavené oči ke klenutému oknu. V tuto hodinu se ještě daly rozeznat šikmé obrysy pyramid, jejichž kamenný povrch se leskl ve světle zářivého úplňku visícího na černé obloze.

Egypt. Záhadný klenot Orientu, země faraonů, legendárních mameluků a nespočetných divů. Archibald zde desátým rokem trávil tři, čtyři, nebo dokonce i šest měsíců na jeden zátah. A jedno bylo jisté: už toho měl po krk.

Tahle mizerná, horká a suchá končina ho unavovala. Před třiceti lety byl Egypt právě tak zralý na to, aby se stal dalším územím, které bylo dobyto pro impérium Jejího Veličenstva. Dnes patřil k největším mocnostem a Káhira rychle předstihovala Londýn, ba i Paříž. Egypťané si pyšně vykračovali zdejšími ulicemi a dobírali si Anglii coby „pošmourný ostrůvek“. Jejich jídla Archibalda dráždila v žaludku. Jejich modlitby se ozývaly v kteroukoli denní a noční dobu. A k tomu s obrovskou rozkoší předstírali, že neumějí anglicky, přestože Archibald věděl, že jeho rodnou řeč ovládají velice dobře!

A pak tu byli ti džinové. Nadpřirozené stvůry!

Archibald si znovu povzdychl a přejel palcem přes levandulové G vyšité do kapesníku. Ten kapesníček mu Georgiana darovala před svatbou. Jeho egyptské pobyty neměla ráda o nic víc než on, protože zůstávala v Londýně a sekýrovat mohla leda tak služebnictvo.

„Už jen pár týdnů, drahá.“ Už jen pár týdnů a on na palubě vzducholodi poletí domů. Jak rád jen uvidí svůj „pošmourný ostrůvek“, kde bývá listopad rozumně studený a deštivý. Bude se procházet úzkými uličkami a vychutnávat kdejaký smrdutý puch. A na Vánoce se spektakulárně opije dobrou, tvrdou anglickou whisky!

Ta myšlenka mu dodala dobré nálady. Zvedl svůj ranec a znovu vyrazil po schodech. Mašíroval vzhůru a do rytmu si pobrukoval vlasteneckou píseň „Vládni, Británie, vládni!“ Leč tato kapka patriotismu nemohla být protivnému schodišti ani zdaleka soupeřem. Když Archibald konečně vystoupal na jeho vrcholek, všechen elán z něj dávno vyprchal. Vrávoravě došel k vysokým dvojkřídlým dveřím z tmavého, téměř černého dřeva, vsazeným do kamenného oblouku, zastavil se před nimi, opřel se rukama o kolena a hlučně funěl.

Jak tam tak stál, uslyšel slabé zvonění a zvedl hlavu. Ten podivný zvuk k němu doléhal tu a tam už celé týdny — jakási vzdálená ozvěna úderů kovu o kov. Vyptával se na to sluhů, ale většina z nich zvuk nikdy nezaslechla. Ti, kteří jej slyšeli, tvrdili, že jde pravděpodobně o neviditelného džina obývajícího zdi, a navrhovali Archibaldovi, aby začal předčítat z té či oné posvátné knihy. Jenže ten zvuk stejně musel vycházet z —

„Portendorfe!“

Při tom zvolání se Archibald napřímil. Upravil se, otočil a spatřil dva muže kráčející k němu. Při pohledu na prvního z nich se málem ušklíbl, ale podařilo se mu to nutkání potlačit.

Wesley Dalton připomínal Archibaldovi karikaturu aristokrata z edvardiánského období: zlatavé vlasy pečlivě rozdělené pěšinkou, knírek nakroucený do tenkých špiček a obličej překypující sebevědomím od obočí až po důlek na bradě. Všechno dohromady to bylo až na zvracení. Mladší muž došel k Archibaldovi a uštědřil mu bodré poplácání po zádech, jímž ho málem srazil k zemi.

„Takže nejsem jediný, kdo přichází na firemní soaré pozdě! I když se možná budu muset starému omluvit. Ovšem když nakráčím dovnitř s malým kaiserem, snad mě nezbičují!“

Archibald se nervózně usmál. Portendorf bylo už celá staletí anglické jméno. A původem z Rakouska, ne z Německa. Ovšem vztekat se kvůli hloupému šprýmu by bylo nevychované. Pozdravil Daltona a stiskl mu ruku.

„Právě jsem přiletěl z Fajjúmu,“ vyprávěl Dalton. To vysvětlovalo jeho oblečení — hnědou leteckou uniformu a kalhoty zastrčené do vysokých černých holinek. Nejspíš letěl nějakým tím dvoumístným kluzákem, ty tu byly velice oblíbené. „Dostal jsem informaci o mumii, která prý stojí za prozkoumání. Ukázalo se, že to je podvod. Vyrobili ji domorodci ze slámy a sádry, věřil byste tomu?“

Archibald by tomu byl i docela věřil. Dalton byl mumiemi posedlý — tvořily součást jeho teorie, že starověcí egyptští vládcové měli ve skutečnosti slámově žluté vlasy, byli příbuznými Anglosasů a vládli ve své říši místním tmavým hordám. Archibald byl zastáncem rasové teorie stejně jako Dalton, ovšem takové tvrzení připadalo jako naprostá pitomost dokonce i jemu.

„Někdy si, Mustafo, říkám,“ pokračoval Dalton a stahoval si z rukou rukavice, „že posílat mě na takové pošetilé výpravy tě vyloženě těší.“

Archibald by na druhého muže málem zapomněl, stál totiž opodál mlčky jako kus nábytku — Daltonův osobní sluha Mustafa, byť najít na tenhle typ práce místní lidi bylo stále těžší. Přijít někde k mumii dnes téměř nebylo možné, protože egyptský parlament obchod s nimi zakázal. Mustafa však zřejmě vždycky dokázal Daltonovi najít novou stopu — nikdy k ničemu nevedla a (jak se Archibald obával) vždy si vyžádala vysoké výdaje.

„Jen se snažím dobře sloužit, pane Daltone,“ promluvil Mustafa úsečnou angličtinou, převzal rukavice a vsunul je kamsi do svého modrého hábitu.

Dalton zavrčel. „Každá ruka se tu natahuje po sebemenším bakšiši. Jsou stejně zkažení jako londýnští spratci, a když je necháte, ukradnou vám i nos mezi očima.“ Mustafa pohlédl na Archibalda a na plných rtech se mu objevil náznak úsměvu.

„Páni!“ zvolal Dalton. „Je tohleto… tamto?“

Archibald popadl ranec, dosud odpočívající na zemi. Stálo ho to neuvěřitelné handrkování, než dotyčný předmět získal, a teď tohohle chlapa nenechá, aby ho vzal do těch svých nešikovných pracek.

„Uvidíte to až společně s ostatními,“ prohlásil.

Na Daltonově obličeji se objevilo zklamání a trocha rozhořčení. Ale nakonec jen pokrčil rameny. „Samozřejmě. V tom případě — dovolíte?“ Zatáhl za těžké dveře a ty zaškrábaly o kámen.

Místnost za dveřmi byla okrouhlá a její stěny pokrývaly rozmanité ornamenty v odstínech zlaté, světle hnědé, zelené a tmavě okrové barvy, to vše na pozadí z královské modři. Na hladkých zdech se mihotala záře ze závěsného mosazného lustru, v němž byly po arabském zvyku vysekány otvory ve tvaru hvězd. Podél stěn se táhlo sloupořadí, jehož klenuté oblouky byly zdobeny okrovými pruhy. Docela pěkná ukázka orientální dekadence, která se k Hermetickému bratrstvu al-Džáhizovu jedině hodila.

Předstoupili dva plechoví eunuši s prázdnými nelidskými tvářemi, neproniknutelnými jako mosazné pláty. Každý automaton držel v citlivých prstech bílé rukavice, černý hábit a černý tarbúš se zlatým střapcem. Archibald převzal svůj úbor, dlouhý oděv přetáhl přes to, co měl na sobě, a čepec si narazil na hlavu (předtím se ujistil, že zlatá výšivka zobrazující meč a dolů obrácený měsíční srpek míří dopředu).

S Daltonem a jím samým bylo v síni dvaadvacet mužů. Mustafa uctivě zůstal venku. Všichni tu na sobě měli speciální úbor bratrstva, někteří včetně pestrobarevných zástěr a šerp značících jejich hodnost. Postávali ve skupinkách po dvou či po třech a plechoví eunuši je zatím obsluhovali a podávali jim občerstvení.

Archibald každého muže znal, všichni zastávali nějakou funkci ve firmě — jiný způsob, jak se k bratrstvu přidat, totiž neexistoval. Když Archibald muže míjel, zdravili ho a zdvořilost si žádala, aby každému řádně potřásl rukou, objal jej a políbil na tváře, což byl rituál, který převzali od místních. Všichni pokukovali po jeho ranci, on ho však svědomitě držel z dosahu natahujících se rukou. Bylo to dost únavné a Archibald byl rád, když se svých druhů konečně zbavil a zanechal v jejich společnosti i Daltona. Propletl se hloučky a konečně zahlédl muže, za nímž přišel.

Lord Alistair Worthington, velmistr Hermetického bratrstva al-Džáhizova, vypadal v nádherném purpurovém, stříbrem lemovaném hávu vskutku velkolepě. Seděl u černého stolu ve tvaru půlměsíce, v křesle s vysokým opěradlem, připomínajícím trůn. Za ním visel na zadní stěně dlouhý bílý praporec s vyobrazením insignií bratrstva.

Na dobu, kdy lord Worthington nebyl „starej“, si Archibald sotva dokázal vzpomenout. Ředitel Worthingtonovy společnosti měl sněhobílé vlasy a patricijské rysy, takže se do role nejvyššího kněze jejich ezoterické fraternity skvěle hodil. Bratrstvo založil on sám roku 1898 a cílem spolku mělo být odhalení moudrosti al-Džáhize — súdánského mystika, který navždy změnil svět a potom zmizel.

Výsledky společného úsilí lemovaly stěny sálu — zakrvácená tunika, alchymistická rovnice údajně psaná al-Džáhizovou rukou a Korán, ze kterého mystik kázal. S obstaráním většiny těchto položek Archibald pomáhal, stejně jako s pořízením rance, který teď vlekl. Jenže na božskou moudrost ani na tajné zákony, jež vládnou nebesům, zatím přes veškeré pátrání nenarazili. Místo toho se bratrstvo stalo útočištěm romantiků — anebo cvoků, jako byl Dalton. Během všech těch let se Archibaldova víra scvrkla jako knot svíčky, která už moc dlouho hoří. Držel však jazyk za zuby. Koneckonců byl loajálním zaměstnancem firmy.

Když došel k lordu Worthingtonovi, nezastihl starce u stolu samotného. Seděl tu také Edward Pennington, jeden z nejstarších mužů ve firmě; byl sice napůl senilní, ale pevně věřil v jejich cíl. Do uší mu něco povídali dva další lidé, každý z jedné strany, a on seschlou hlavou přikyvoval.

„Němci přinesou Evropě strašné problémy,“ vykládala jediná žena mezi přítomnými — kráska se snědou pletí, černými linkami pod velkýma průzračnýma očima a s vlasy spletenými do copánků, které jí spadaly přes ramena. Na bílých šatech se jí skvěl nápadný široký náhrdelník sestávající z několika řad zelených a tyrkysových kamenných korálů. „Císař a car se teď urážejí každý den, jsou jako děti,“ pokračovala anglicky s výrazným přízvukem.

Než stačil Pennington odpovědět, promluvil muž sedící po jeho druhém boku. Přes mohutná ramena měl bůhvíproč přehozenou kožešinu nějaké skvrnité šelmy. „Nezapomínejte na Francouze. Ti mají nevyřešené účty s Osmany kvůli alžírským územím.“

Žena zamlaskala. „Osmani se moc roztahují. Vážně chtějí dobýt zpátky Maghreb, když mají plné ruce práce na Balkáně?“

Archibald naslouchal, jak oba dál tlachají; ubohý Pennington se sotva dostal ke slovu. Tihle dva byli ukázkou, nakolik bratrstvo sešlo z cesty.

„Jenom doufám, že se nepodaří zatáhnout do těch vašich konfliktů Egypt,“ povzdychla si žena. „Válka, to by nám tak ještě scházelo.“

„Žádná válka nebude,“ prohlásil lord Worthington. Jeho hlas zazněl tiše, ale tak ostře, že všichni u stolu zmlkli. „Žijeme v průmyslové době. Vyrábíme koráby, které brázdí oceány, a vzducholodě, které se prohánějí po nebi. My umíme zacházet s jedovatými plyny a vaše země zase oživila své alchymistické dovednosti a mystická umění. Jaké nové ohavné zbraně by mohl zplodit tento věk?“ Zavrtěl hlavou, jako by zaháněl strašlivá zlá kouzla. „Ne, tenhle svět si válku nemůže dovolit. Proto také napomáhám vašemu králi s nadcházejícím sněmem národů. Jedinou cestou vpřed je mír, jinak dozajista zahyneme.“

Nastalo ticho a potom žena pozvedla číši. „Egypťané milují přípitky stejně jako vy Angličané. Často si připíjíme: ‚Fi sehetak‘ — na zdraví. Snad bychom si nyní měli připít na mír.“

Lord Worthington přikývl a pozvedl svůj pohár. „Na mír.“ Ostatní jej napodobili, dokonce i senilní starý Pennington. V půli pohybu si však lord všiml Archibalda.

„Archie! Už jsem se bál, že vás dnes vůbec neuvidíme! No tak, člověče. Vždyť vy dokonce ani nemáte číši!“

Archibald zamumlal omluvu a pozvedl pohár, který mu podal plechový eunuch. Proběhlo obvyklé formální představování a Archibald usedl vedle oné ženy — voněla omamným sladkým parfémem.

„Když naše bratrstvo vznikalo, Archie byl velice nápomocen,“ vyprávěl lord Worthington. „Dohlížel na koupi tohoto domu — loveckého zámečku, který postavili pro bývalého pašu. Tehdy byla Gíza ještě trochu z ruky. Archie drží titul mého vezíra a právě tak…“ Stařec zmlkl a zamrkal modrýma očima na ranec opřený o křeslo. „Je to snad…?“

„Přesně tak, pane,“ odtušil Archibald a položil ranec na stůl. Všechny oči se upřely na temnou tkaninu a rozhovory zvolna utichaly. Dokonce i senilní Pennington zůstal užasle hledět.

Lord Worthington se po ranci dychtivě natáhl, ale pak se zarazil. „Ne. Předvedeme tento dar celému bratrstvu.“ Jako na zavolanou se ozval hlasitý zvon, odbíjející celou hodinu. „Á! Dokonalé načasování. Mohl byste vyhlásit začátek setkání, Archie?“

Archibald povstal, počkal, až zvon dozní, a pak zvolal: „Slyšte! Slyšte! Velmistr si žádá, ať bratrstvo naslouchá!“ Hluk utichl a muži se otočili vpřed. Nato lord Worthington povstal a celý stůl s ním.

„Sláva, sláva velmistru!“ zvolal Archibald.

„Sláva, sláva velmistru!“ odpověděl celý sál.

„Děkuji vám, můj vezíre,“ pravil lord Worthington. „A vy, bratři, vítejte na tomto významném setkání. Už přes deset let se snažíme kráčet ve stopách al-Džáhizových a odhalit tajemství, jimiž obestřel svět.“ Ukázal levicí na praporec s insigniemi řádu a na slova Quaerite veritatem, napsaná na něm zlatým písmem. „Hledej pravdu. Naše bratrstvo nespojují hábity, tajná slova ani pozdravy, nýbrž vyšší a vznešenější poslání. Je důležité, abychom na to nezapomínali a pro samou nabubřelost a rituály nesešli z cesty!

Svět se ocitl na okraji propasti. Naše schopnost tvořit předstihla schopnost chápat. Zahráváme si se silami, jež nás mohou zničit. Toto je úkol, který na sebe musí naše bratrstvo vzít: obnovit nejsvětější starověkou moudrost, stvořit lepší zítřek. Za tímto musíme kráčet. To musí být naše nejvyšší pravda.“ Starcovy prsty spočinuly na ranci ležícím na stole. „Jaký lepší symbol tohoto poslání si přát nežli to, co jsme získali dnes?“ Rozbalil látku a pozvedl poklad, který se v ní skrýval. „Hle, meč al-Džáhizův!“

Zazněly užaslé vzdechy. Archibald slyšel, jak žena vedle něj cosi mumlá, snad jakousi modlitbu. Když pohlédl na meč, nemohl jí to mít za zlé — z jemně kovaného jílce vyrážela dlouhá, lehce zakřivená čepel a obě části byly tak uhlově černé, až se zdálo, že meč pohlcuje světlo.

„S tímto posvátným symbolem,“ prohlásil lord Worthington, „znovu opakuji, co je cílem našeho bratrstva. Quaerite veritatem!“

Shromáždění se už už chystalo propuknout v jásot, když tu se nečekaně ozvalo zabušení na dveře.

Archibald, stejně jako všichni ostatní, ke dveřím pohlédl. Někdo na ně znovu zabušil. Celkem třikrát. S každou ranou se dveře otřásly, jako by do nich tloukla obrovitá ruka. Následovala chvilka ticha — a potom dveře kdosi násilím rozrazil, až málem vylétly z pantů. Závora, kterou byly zajištěné, se přelomila jako klacík. Následovaly zděšené výkřiky a po nich spěšné šoupání nohou, jak muži couvali od místa zkázy.

Archibald zamžoural a spatřil ve dveřním otvoru postavu. Dovnitř vstoupil muž, oděný celý v černém — dlouhé, vzedmuté černé kalhoty měl vecpané do vysokých bot a na těle nataženou přiléhavou černou košili. Tvář mu skrývala černá maska, která v oválných průzorech odhalovala pouze oči. Zastavil se u rozbitých dveří a obhlédl celou místnost. Pak pozvedl ruku v rukavici a luskl prsty.

A najednou byli dva.

Archibald zlostně zíral. Ten člověk se prostě… zdvojil! Obě postavy, podobné si jako vejce vejci, na sebe pohlédly a potom ta první znovu luskla prsty. Teď byly tři. Lusk! Lusk! Lusk! Teď bylo těch podivných mužů šest! Všichni stejní, a jako by se vyloupli z ničeho! Pak jako jeden obrátili maskované tváře k ohromenému shromáždění a zvolna, jako stíny, se sunuli vpřed.

Sálu se opět zmocnila tíseň. Cizinci se tiše přibližovali a muži před nimi vrávoravě ustupovali. Archibald horečně přemýšlel a snažil se najít vysvětlení. Tohle je přece trik. Podobné věci už viděl na ulici ve městě. Jsou to místní. Možná zloději? Myslí si, že okradou několik bohatých Angličanů? Když těch šest dorazilo doprostřed síně, zastavili se a stanuli nehybně jako sochy. Podivnou patovou situaci narušil rozhněvaný hlas lorda Worthingtona.

„Kdo se opovažuje sem vtrhnout!“ Šest párů upřeně zírajících očí mu nenabídlo odpověď. Lord Worthington zuřivě zabušil do stolu. „Toto je posvátné místo Bratrstva al-Džáhizova! Kliďte se odtud, jinak vás okamžitě nechám vyvést rukou zákona!“

„Pokud je toto dům al-Džáhizův,“ ozval se nový hlas, „pak jsem zde právem.“

Rozbitými dveřmi vešla dovnitř další postava — vysoký muž oděný do černého hábitu, jenž za ním při chůzi vlál. Sepjaté ruce měl navlečené do rukavic z černé kroužkové zbroje a hlavu mu halila černá kápě, takže mu nebylo vidět do tváře. Přesto však jeho osobnost jako by naplnila celou síň a Archibaldovi se zdálo, že na všechny přítomné dolehla jakási tíže.

„Kdo jsi, že si nárokuješ takové právo?“ zeptal se důrazně lord Worthington.

Podivná postava zaujala místo v čele svých společníků a odpověděla tím, že si stáhla kápi. Archibald zadržel dech. I tento muž měl tvář ukrytou pod maskou: napodobovala lidský obličej a zdobilo ji podivné písmo, jež jako by se po jejím zlatém povrchu přesunovalo sem a tam. Oči v oválných průzorech se podobaly černým, chladně žhnoucím propastem.

„Jsem Otec tajemství.“ Mluvil anglicky se silným přízvukem. „Jsem Ten, kdož kráčí po stezce moudrosti. Jsem Poutník mezi světy. Nazývali mě mystikem a bláznem. Mluvili o mně uctivě a hanlivě. Jsem ten, koho hledáš. Jsem al-Džáhiz. A vrátil jsem se.“

Na všechny padlo ticho jako těžký rubáš. Zdálo se, že ani lord Worthington nemá, co by řekl. Archibald jen hleděl s otevřenými ústy a ohromením se na nic víc nezmohl. Z úžasu jej vytrhl štěkavý smích.

„Nesmysl!“ křikl kdosi. Archibald tiše zaúpěl. Dalton.

Ten chlap se dral dopředu, protlačil se mezi ostatními a stanul před černě oděnými postavami. S veškerou nestydatostí aristokracie a mládí zabodl pohled do jejich vůdce. „Vím docela určitě, že nejsi al-Džáhiz! Bratři! Pohleďte na tento exemplář! Vysoký, s dlouhýma rukama a nohama, stavba těla typická pro tropické podnebí súdánských černochů. Avšak já tvrdím, že al-Džáhiz ve skutečnosti nebyl žádný černoch, nýbrž běloch!“

Archibald si strašně přál, aby Dalton zmlkl. Pro smilování Boží! Jenže ten blázen mlel dál a teatrálně před cizincem šermoval rukama. „Pravý al-Džáhiz pochází z rodu vladařů starého Egypta. V tom je tajemství jeho génia! Kdybyste ho postavili na Baker Street nebo doprostřed hemžících se davů ve Wentworthu, odvážím se říci, že by byl od kteréhokoli jiného Londýňana k nerozeznání! Jsem si naprosto jistý, že pod touto maskou není světlá pleť, typická pro náš anglosaský původ, nýbrž ukoptěná tvář s nízkým čelem —“

Dalton náhle zmlkl, protože cizinec, stojící do té doby zcela tiše, pozvedl ruku v kroužkové zbroji. Meč v dlaních lorda Worthingtona začal náhle hučet a vibrovat. Zvuk sílil, až přešel v kvílení, a starý muž se celý roztřásl spolu s mečem. Pak se meč z Worthingtonova sevření prudce vytrhl a plul vzduchem, dokud jej nezachytily cizincovy natažené prsty. Mužova pěst se sevřela kolem jílce. Vykročil vpřed a namířil čepelí na Daltona.

„Řekni ještě slovo,“ varoval jej maskovaný muž, „a bude to tvé slovo poslední.“

Dalton vytřeštil oči a letmo pohlédl na zašpičatělé ostří meče. Archibald toho chlapa opět v duchu zapřísahal — při všem, co je komu svaté — , aby aspoň jednou držel klapačku! Leč běda, mělo tomu být jinak. Zdejší domorodci často vtipkovali o Angličanech, kteří kvůli své umíněnosti nejsou schopni dodržovat doporučení, ať se nezdržují na drsném poledním slunci, a nakonec padají vedrem jako mouchy. Mladý Dalton byl zřejmě odhodlán zmíněnou paličatost na místě dokázat. Zpražil cizince pohledem, v němž se koncentrovala veškerá povýšenost britské pýchy a imperiální arogance, a otevřel ústa, aby spustil další přihlouplou tirádu.

Maskovaný muž se nepohnul. Avšak jeden z jeho společníků ano. Bylo to rychlé a nečekané, jako by člověku obživl před očima kámen. Ruce v rukavicích se natáhly po Daltonovi a staly se z nich šmouhy — podivně se zaškubaly a zakroutily — a pak se postava ladným pohybem navrátila do původního postoje a znehybněla jako socha. Archibald zamžikal. Chvíli mu trvalo, než si v hlavě srovnal, co to vlastně vidí. Dalton stál pořád na tom samém místě. Jenomže hlavu měl úplně otočenou dozadu. Anebo snad tělo. V každém případě se teď bradou dotýkal zadního límce oděvu, zatímco ruce se natahovaly opačným směrem. Vrávoravě se otočil jednou kolem dokola, což vypadalo téměř komicky, jako kdyby se pokoušel dát sám sebe znova do pořádku. Pak se zastavil, naposledy na ně zmateně pohlédl a padl jako podťatý přímo na tu nesprávně obrácenou tvář — špičky jeho černých holínek zůstaly trčet do vzduchu.

Muži kolem křičeli. Někteří dávili. Archibald měl co dělat, aby nezačal také.

„Není potřeba,“ pronesl sinalý lord Worthington prosebně, „není potřeba dopouštět se násilí.“

Cizinec obrátil černé oči ke starci. „Avšak odplaty třeba je. Odplaty mužům, kteří si přisvojili mé jméno. Masr se stal místem úpadku. Znečistily ho plány cizinců. Avšak já se vrátil, abych viděl dovršení svého velkého díla.“

„S tím ti určitě můžeme pomoci,“ řekl lord Worthington chvatně. „Pokud jsi vskutku ten, kdo tvrdíš. Kdybys nám mohl předvést nějaký důkaz, že jsi opravdu al-Džáhiz, pak ti budu zcela k dispozici. Včetně svého majetku. Včetně svého vlivu. Jestli dokážeš, že jsi hoden jména, k němuž se hlásíš, dám ti vše, co je mi drahé!“

Archibald se šokovaně otočil. Starý pán se tvářil jako někdo, kdo zoufale chce uvěřit. Kdo uvěřit potřebuje. Nic tak deprimujícího v životě neviděl.

Muž v černém hleděl na lorda Worthingtona, jako by zvažoval jeho cenu, a oči mu potemněly ještě víc. „Dáš mi vše, co je ti drahé,“ opakoval trpce. „Dokonce i to bys udělal, že ano? Nic víc, co bys mi mohl nabídnout, už nepotřebuju, starče. Ale jestli si žádáš důkaz, máš ho mít.“

Cizinec pozvedl meč a namířil jím na ně. V síni se setmělo, světlo se prodíralo stíny. Ona nepochybná moc, jež z muže vyzařovala, zesílila a rostla dál, až se Archibaldovi začalo zdát, že už už padne na kolena. Obrátil se k lordu Worthingtonovi — a zjistil, že stařec hoří. Po rukou se mu kradly jasně rudé plameny, kůže se mu svrašťovala a naskakovaly na ní puchýře. Avšak on sám si toho zřejmě nebyl vědom. Hleděl do síně, kde hořeli i všichni ostatní členové bratrstva — jejich těla plála krvavým ohněm bez kouře. Podivné plameny nechaly jejich oděv nepoškozený, ale stravovaly jim kůži a vlasy. Všichni v síni řvali.

A nejen oni, uvědomil si Archibald. On sám řval totiž také.

Pohlédl na oheň halící mu paže a požírající maso pod nedotčenými šaty. Vedle něj ječela ta žena a její smrtelný křik se mísil se strašlivou kakofonií kolem. Ještě předtím, než Archibalda nadobro pohltily plameny, se krátce vznesl kamsi mimo všechnu bolest a hrůzu a teskně zatoužil po svém Londýně, po Vánocích, po drahé Georgianě a po snech, které už se nikdy neuskuteční.

Kapitola druhá

Fátima se předklonila a zabafala z vodní dýmky. Muasel tvořila směs štiplavého tabáku namočeného do medu a melasy, se špetkou bylinek, oříšků a ovoce. Ona však cítila ještě jinou příchuť a ta ji lechtala na jazyku, sladká až k nevolnosti. Magie. Zježily se jí z ní jemné chloupky na šíji.

Hlouček, který se tu shromáždil, Fátimu napjatě sledoval. Muž s velkým nosem a bílým turbanem na hlavě se jí naklonil tak těsně nad rameno, až ucítila pach sazí na jeho kůži — zřejmě to tedy byl hutník. Sykl na svého společníka, ať je zticha, takže všichni ostatní se o to víc rozhartusili. Koutkem oka zahlédla, jak Chálid zpražil oba muže pohledem a svraštil širokou tvář. Naštvat bookmakera není nikdy dobrý nápad.

Stejně jako většina ostatních si ti dva zřejmě vsadili na Fátimina soupeře, který seděl naproti ní u osmihranného stolu. Takových sedmnáct let, hádala Fátima, tvář měl ještě mladistvější než ona. Ale už porazil muže dvakrát tak staré. Co však bylo důležitější, on byl „on“, což dokonce i v Káhiře, přes všechnu její okázalou modernost, mělo svou váhu — a vysvětlovalo to i úsměv na jeho tmavých rtech.

V tradičnějších ahwách se ženy pořád ještě neobsluhovaly, obzvlášť v takových, kde se kouřily šíši, čili ve většině z nich. Ale v tomhle špinavém doupěti, zastrčeném v pochybné postranní uličce, bylo každému jedno, jakého pohlaví hosté jsou. Přesto by tu Fátima spočítala ženy na prstech jedné ruky. Většina jich přenechávala hazard mužům. Tři, které seděly u stolu na druhém konci tmavého lokálu, patřily nepochybně ke Čtyřiceti leopardicím — na sobě měly křiklavé světle červené kaftany a hidžáby a k tomu modré turecké kalhoty. Člověk by je podle jejich pohrdavých pohledů považoval za členky bohaté společenské smetánky, a ne nejznámějšího zlodějského gangu ve městě.

Fátima pustila z hlavy všechny kolem — hazardní hráče, samolibé kluky i naduté zlodějské dámy — a soustředila se na vodu bublající v baňaté vodní dýmce. Představila si ji jako tekoucí řeku, tak skutečnou, že když vdechla její vůni, zvlhly jí konečky prstů. Dlouze potáhla z dřevěného náustku a nechala na sebe očarovaný muasel působit. Potom vydechla hustý sloupec kouře.

Nevypadal jako obyčejný kouř — byl spíš stříbřitý než šedý. A také se jinak pohyboval — držel pohromadě, místo aby se rozplýval. Pár vteřin trvalo, než všechno dostalo svůj tvar, ale když se tak stalo, Fátima se neubránila tak trochu vítězoslavnému pocitu. Vzduchem se klikatila mlžná řeka a na její hladině plula felúka; trojúhelníkovitou latinskou plachtu měla napjatou a za zádí se jí čeřila voda.

Éterický koráb provázelo na jeho plavbě každé oko v baru. Dokonce i ženy od Čtyřiceti leopardic užasle zíraly. Fátiminu vyzývateli naproti za stolem se vytratil úsměv z tváře. Místo toho udiveně otevřel ústa. Když se magie vyčerpala a kouř rozplynul, mladík jenom zavrtěl hlavou a odložil trubici své vodní dýmky na znamení porážky. Publikum zaburácelo.

Fátima klidně seděla a přijímala projevy uznání a Chálid zatím vstal, aby sesbíral peníze. Očarovaný muasel patřil k zakázaným látkám: špetka lajdáckého čarodějnictví a alchymistických směsí působila jako droga. Ti, kdo na ní byli závislí, vyměnili životy za honbu za dalšími a dalšími skvělými kouzly. Mírnější varianta muaselu bývala naštěstí populární na ženské univerzitě v Luxoru. A Fátima se jako studentka zúčastnila jednoho nebo dvou takových soubojů. Nebo tří. Možná více.

„Já saláma!“ zvolal kluk. „Šádío, ty jsi vážně tak dobrá, jak Ustá tvrdil.“

Al-Ustá byla Chálidova přezdívka. Tento starý turecký titul se dával řidičům, dělníkům, mechanikům a řemeslníkům — vlastně každému, kdo vynikal v tom, co dělal. Fátima si byla jistá, že Chálid se v životě poctivou prací neživil. Ale když přišlo na to obstarat sázky, nikdo se mu nevyrovnal.

„Jedna z nejlepších, to ti povídám,“ prohlásil bookmaker a posadil se, aby přepočítal svazky bankovek.

Se jménem Šádía přišel Chálid. Obr Fátimu provázel po odvrácené části Káhiry, kde by Fátima el-Šárawi, zvláštní vyšetřovatelka egyptského Ministerstva alchymie, kouzel a nadpřirozených entit, přitahovala nevítanou pozornost.

„Walláhí!“ zvolal kluk. „Nikdy jsem neviděl tak realistické kouzlo. V čem je tvoje tajemství, co?“

„Tajemství“ spočívalo v tom, co pochytil každý student prvního ročníku na lekcích z mentální manipulace elementy: zpodobňuj reálné zkušenosti, ne představy. V tomhle případě šlo o loďku jejího strýce, na které se plavila už spoustukrát.

„Jak už říkal Chálid — tedy Ustá —, jsem jedna z nejlepších.“

Kluk si odfrkl. „Na to bych tě netipoval.“ Naklonil hlavu a významně pohlédl na její oděv — pánský oblek, zcela bílý včetně vestičky, což na její červenohnědé pleti vypadalo úžasně. Fátima si přejela prsty po zlaté vázance, tak aby na temně modré košili dobře vynikly třpytivé manžetové knoflíčky.

„Závidíš?“

Kluk si znova odfrkl a založil si ruce na hnědém kaftanu. Stoprocentně záviděl.

„Tak co kdybys mi dal to, pro co jsem sem přišla, a já tě za to pošlu za svým krejčím.“

„Gamále,“ pravil Chálid. „Už s tím kšeftem nezdržuj. Šádía byla trpělivá až dost.“

Víc než trpělivá. Tato vlastnost její silnou stránkou určitě nebyla. Ale špionážní práce si ji vyžadovala. Zloději byli z podstaty nedůvěřiví a jedině určité pochopení pro jejich neřesti je dokázalo uvolnit. Podívala se na své zlaté kapesní hodinky, které byly navržené tak, aby připomínaly starodávný astroláb. Půl jedenácté.

„Noc nám zrovna nemládne.“

Kluk vztyčil hlavu. „Co říkáš, Saíde? Vypadá Šádía na to, že s ní uděláme obchod?“

Gamálův společník, sedící vedle něj, si na chvilku přestal kousat nehty a zamumlal: „Ať už je to radši za náma, jo?“ Tenhle vytáhlý mladík vypadal dokonce ještě mlaději než Gamál; odstávaly mu uši a na hlavě měl svatozář kudrnatých vlasů. Fátimě zatím vůbec nepohlédl do očí. Doufala, že kvůli tomu, za jakou osobnost se sama vydává: mladá dáma z vyšších kruhů, ochotná dobře zaplatit za kradené zboží.

„Tak pojďme někam do soukromí,“ navrhl Chálid. Ukázal k zadní místnosti a vstal. Fátima si uhladila kštici přistřižených černých kudrn, narazila si černou buřinku a chystala se vstát. Pak se zarazila. Ani jeden z mladíků se nepohnul.

„Ne,“ pravil Gamál. Saíd byl stejně vyvedený z míry jako Fátima a Chálid.

„Ne?“ Mohutný bookmaker protáhl to slovo tak, že by to každého vyděsilo. Tohohle kluka ale ne.

„Zatouláš se na místo určené k tajnostem a lidi hned dostávají nápady. Třeba jednoho z nás cestou přepadnout a pokusit se zjistit, o jaké tajnosti jde. Můžeme uzavřít náš obchod tady. O co jde? Walláhí, vždyť si nás nikdo ani trochu nevšímá.“

Fátima si byla jistá, že je tu sledují úplně všichni, a to velmi bedlivě. Na místech, jako je tohle, musíte mít oči vzadu, po stranách a ještě nahoře. Přesto měl ten kluk pravdu. Pohlédla na Chálida. Tvářil se tázavě. Vypadal, že je připraven chlapce chytit a vytáhnout ho ze židle. Ale přestože by to mohlo být zábavné, nejlepší je nepřitahovat pozornost. Znovu se posadila. Chálid si povzdychl a udělal totéž.

„Tak mi to tedy ukažte,“ poručila Fátima.

Saíd si sundal z ramene hnědý vak a položil ho na stůl. Když sáhl dovnitř, Fátima si uvědomila, že pevně svírá držadlo své vycházkové hole, jež mělo tvar lví hlavy. Trpělivost.

„Počkat.“ Gamál natáhl ruku a Saída zadržel. „Ukaž nám peníze.“

Fátima sevřela hůl pevněji. Ten kluk jí začínal lézt na nervy.

„Takhle tady obchody neděláme,“ vyplísnil ho Chálid.

„Takhle je dělám já, strýčku.“ Upřel pohled na Fátimu. „Máš je?“

Neodpověděla hned. Místo toho se mu upřeně zadívala do očí — dokud to jeho siláctví trochu nepovadlo. Teprve potom sáhla do vesty a vytáhla ruličku bankovek. Modrozelený papír oblepený královskou pečetí se klukovi zatřpytil v očích. Olízl si rty a přikývl. Saídovi se viditelně ulevilo a konečně vytáhl předmět z vaku. Fátima zadržela dech.

Vypadalo to jako lahev, jen nebyla vyrobená ze skla, ale z kovu, s oblým hruškovitým dnem vykládaným zlatými florálními motivy, které se táhly až k dlouhému hrdlu. Povrch nádoby byl zašlý jako matný bronz, ale Fátima odhadovala, že je to mosaz.

„Je to staré,“ poznamenal Saíd a přejížděl prstem po vyrytých ornamentech. „Myslím, že tak z doby Abbásovců. To je nejmíň tisíc let.“

Měl dobré oko. Takže pod tím nervózním pohledem se skrývá učenec.

„Našli jsme to, když jsme byli na rybách. Myslel jsem, že to je lahvička na parfém nebo něco, co používali první alchymisti. Ale tohle…“ Sáhl na zátku v hrdle lahve a přejel po nefritové keramické plombě, na níž byl vyrytý drak. „Nic takového jsem ještě neviděl. Možná je to z Číny? Dynastie Tchang? Ani to písmo neznám. A vosk je čerstvý, jako kdyby ho tam někdo dal teprve včera —“

„Nic z toho jste nesundali, že ne?“ skočila mu Fátima do řeči.

Řekla to tak ostře, až chlapec vytřeštil oči.

„Ustá Chálid nám řekl, že nesmíme. Že neporušená plomba je součástí obchodu.“

„Jsem ráda, že jste ho poslechli. Jinak byste jen plýtvali časem nás všech.“

„Ajwa,“ vzdychl si Gamál. „Ale rád bych věděl, co je na tom tak zvláštního? My najdeme se Saídem spoustu krámů. Každej den, walláhí. Všechno, co lidi hoděj do Nilu, vyplave zase zpátky. Prodáváme to boháčům, jako jsi ty. Ale nikdo nám ještě nenabídl tolik, walláhí. Slyšel jsem ještě něco jinýho —“

„Gamále,“ přerušil ho Saíd. „Není čas vykládat tohle všecko znova.“

„Já myslím, že je času dost,“ odvětil Gamál s pohledem upřeným na Fátimu. „Moje stará settí mi vyprávěla příběhy o džinech uvězněných v lahvích, které někdo hodil do moře — dávno předtím, než je al-Džáhiz všechny přivedl zpátky na svět. Říkala, že rybáři je občas najdou, a když džina osvobodí, splní jim i největší přání. Walláhí! Tři přání, to z tebe může udělat krále nebo nejbohatšího člověka na světě!“

„Vypadám snad jako tvoje settí?“ zeptala se Fátima. Ale tentokrát klukovo siláctví nepovadlo ani na chvilku.

„Obchod nebude,“ řekl náhle. Popadl lahev a vecpal ji do vaku. Fátima v duchu zavyla.

Saíd vypadal zaraženě. „Já Alláh! Co to děláš? Ty peníze potřebujem!“

Gamál nespokojeně mlaskl. „Ale, ale! Walláhí, ty jseš chytrej, jen když jde o knížky! Mysli! Jestli je to, co si myslím — co si ona myslí —, že to je, tak to můžeme použít sami! Přát si, aby peníze padaly z nebe! Nebo proměnit ve zlato celou pyramidu!“

„Vy dva teď děláte chybu,“ varoval je Chálid. Jeho temná tvář se podobala bouři a bílé vlasy, které ji obklopovaly, zase ježatým mrakům. „Udělejte obchod a běžte si po svém. U Milosrdného, není moudré —“

„Není moudré?“ pitvořil se Gamál. „To je z tebe teď najednou súfí? Budeš mi recitovat hadísy? Ty nás nevyděsíš, starochu. Když jsme ti tu lahev přinesli, byls celej žhavej nám ji vzít. A když jsme ti ji dát odmítli, tak jsi byl ještě víc hrr do toho, abysme uzavřeli tenhle obchod. Vy dva v tom jedete spolu? Myslíte si, že nás oblafnete? Radši si dávej bacha. Mohl bych na tebe použít jedno ze svých přání, walláhí!“

Fátima už toho slyšela dost. Dávno jí mělo dojít, že ten kluk nebude vyjednávat čestně, když kolem sebe pořád hází tím svým „walláhí“. Nikomu, kdo se tak často odvolává na Boha, se nedá důvěřovat. Takže po dobrém to tedy nepůjde. Sáhla znovu do vesty, vytáhla odtamtud kousek stříbra a plácla jím o stůl. Dřív průkaz Ministerstva vypadal jako tlustá složka papírů s přilepenou daguerrotypií. Teprve loni přešli na tyhle placky — byla na nich alchymistická fotografie vyleptaná do kovu. Odhalit svou pravou totožnost Fátima v úmyslu původně neměla. Ale dívat se, jak se z Gamálovy tváře všechno sebevědomí vytrácí, za to stálo.

„Ty pracuješ pro Ministerstvo?“ zachraptěl Saíd.

„Je docela těžký tohle sehnat jinak,“ odpověděla.

„To je podfuk,“ vykoktal Gamál. „Ženský pro Ministerstvo nepracujou.“

Chálid si povzdychl. „Vy dva byste měli víc číst noviny.“

Gamál zakroutil hlavou. „Já tomu nevěřím. Ty nejsi —“

„Chalas!“ zasyčela Fátima a naklonila se k němu. „Konec hraní. Potřebuješ vědět jen tohle. V téhle místnosti jsou čtyři další agenti. Vidíš toho chlapa u dveří?“ Neobtěžovala se ohlédnout, zatímco ti dva jí mžourali přes rameno. „Další právě baví celý stůl po vaší pravici. A třetí si vychutnává vodní dýmku a sleduje, jak vedle hrají tawlu. A ten čtvrtý, to vám ani neřeknu, kde ten je.“

Otáčeli hlavami sem a tam jako surikaty. Saíd se viditelně třásl.

„Takže teď uděláte tohle. Dáte mi tu lahev. Já vám dám polovinu toho, na čem jsme se dohodli — protože jste dělali problémy. A nedotáhnu vás k výslechu. Ujednáno?“

Saíd přikývl tak rychle, až mu zapleskaly uši. S Gamálem to však bylo něco jiného: byl otřesený, ale ne zlomený. Oči mu těkaly od její placky k vaku a zase zpátky. Když zaťal zuby, Fátima v duchu zaklela. To není dobré znamení.

Kluk bleskurychlým pohybem převrhl stůl. Chálid se rozplácl na zemi, podklouzla mu židle. Fátima jen tak tak nespadla a vrávorala dozadu. Gamál tu stál s lahví v jedné ruce a nožíkem v druhé. Takže hlavně neupoutat pozornost, že ano.

„Teď určuju pravidla já! Pustíš nás odsud ven! Nebo zlomím pečeť a uvidíme, co se stane!“

„Gamále!“ protestoval Saíd. „Vždyť můžeme prostě odejít. Nemusíme —“

„Nebuď blbej! Ona nás odejít nenechá! Sbalej nás a naše rodiny už o nás nikdy neuslyšej! Budou na nás dělat pokusy! Nebo z nás udělají žrádlo pro ghúly!“

Fátima se zamračila. Lidi měli hodně divné představy o tom, co se na Ministerstvu děje. „Nemáš ponětí, co děláš. A odsud neodejdeš. S tímhle ne. Teď mi to dej. Tohle je naposled, co tě žádám.“

V Gamálově tváři jako by se něco zlomilo. Zaťal zuby a zavrčel. Potom přejel čepelí přes voskovou plombu a ta se odlomila a odpadla.

Nastala chvíle ticha. Celá ahwa se už dávno obrátila k nim a zírala na to pozdvižení. Ale očima teď neviseli ani na drobné ženě v bílém západním obleku, ani na mohutném muži, který se právě zvedal ze země a o němž věděli, že je to místní bookmaker, ani na dvou mladících stojících za převrženým stolem.

S otevřenými ústy hleděli na to, co jeden z mladíků držel v ruce — na starou a starožitnou lahev, z níž se řinul jasně zelený dým. Jako očarovaný muasel, ale bylo ho mnohem víc. Dým vytvořil cosi, co vypadalo hmotněji než jakákoli iluze. Když se pára rozplynula, zůstal po ní obr, živý a dýchající gigant: kůži mu pokrývaly smaragdové šupiny a z hlavy se mu v ladné křivce vzpínaly hladké slonovinové rohy. Na sobě neměl nic než vzdouvající se bílé kalhoty stažené širokým zlatým pásem. Mohutná hruď se mu dmula, jak se několikrát zhluboka nadechl, a pak otevřel všechny tři oči — každé oko plálo jako malá, jasná hvězda.

Dokonce ani ve světě, který po sobě zanechal al-Džáhiz, nebylo na denním pořádku, že byste viděli, jak se džin této třídy, márid, jednoduše… objeví. Před Fátimou se odvíjel přesně ten scénář, jemuž se tak usilovně snažila zabránit. Dovolila si na chvíli propadnout panice a pak v sobě znovu našla odhodlání.

„Nehýbej se. Nech mě mluvit —“

„Ne!“ vykřikl Gamál. „Je náš! Tvůj nebude!“

„Ale on nepatří tomu, kdo —“

Jenže kluk už mával prázdnou lahví na džina. „Hej, ty! Koukni se na mě! To já tě vysvobodil!“ Márid, který dosud mlčky přehlížel místnost, k němu obrátil planoucí zrak. Komukoli jinému by to stačilo, aby se vyděšeně přikrčil. Ale tenhle kluk — úplně hloupě — stál a neuhnul ani o píď. „Správně! My jsme tě vysvobodili! Saíd a já! Teď nám dlužíš! Tři přání!“

Márid na ty dva zíral a pak pronesl jediné slovo, které zahřmělo a rozléhalo se ozvěnou. „Svobodný.“ Znovu to slovo zformoval rty obklopenými kudrnatým bílým vousem. „Svobodný. Svobodný. Svobodný.“ Pak se zasmál tak hluboce a burácivě, až z toho Fátima málem dostala osypky.

„Už celé věky jsem nemusel promlouvat tímto jazykem smrtelníků. Ale pamatuju si, co znamená ,svobodný‘. Nebýt spoutaný. Nebýt svázaný ani ničím omezený.“ Svraštil tvář do strašlivé grimasy. „Jenže já nebyl spoutaný, svázaný ani omezený. Mě nikdo neuvěznil. Spal jsem, protože jsem to tak chtěl. A vy jste mě probudili, aniž jsem vás žádal, aniž jsem se vás prosil, aniž jsem po tom toužil — jen abych splnil vaše přání. Nuže dobrá. Splním vám jedno jediné. Musíte si vybrat. Vyberte si, jak zemřete.“

To stačilo. Lidé vyskakovali ze židlí a od stolů a hnali se k východu. K úprku se připojil dokonce i obsluhující personál. Majitel ahwy zmizel na toaletách a zamkl za sebou. Během pár okamžiků se místnost vylidnila a zůstala v ní jen Fátima, Chálid, dva mladíci a velice rozzlobený márid.

Gamál vypadal šokovaně, Saíd zase, že každou chvíli omdlí. Fátima zavrtěla hlavou. Tohle je přesně ten důvod, proč nemáte otevírat záhadné lahve. Co na tom lidi pořád nedokážou pochopit? No, přišel čas, aby si zasloužila výplatu.

„Ó velký džine!“ zvolala. „Ráda bych prosila za tyto dva, kteří ti ukřivdili!“

Márid otočil rohatou hlavu a pečlivě si ji prohlédl planoucíma očima. „Zdržovala ses ve společnosti jiného džina.“ Tenkým, špičatým nosem se nadechl a znechuceně jej pokrčil. „Kromě jiných bytostí. Jsi snad smrtelná čarodějka?“

„Čarodějka nejsem. Zabývat se magií je prostě moje práce.“

Zdálo se, že márid tuto odpověď přijal. Nebo mu to bylo jedno. „Ty chceš vyjednávat za tyto dva“ — mávl pařáty směrem ke Gamálovi a Saídovi — „blázny?“

Fátima potlačila úsměv. „Ano, Prastarý. Za tyto dva blázny.“ Dovolila si jeden rychlý letmý pohled na Gamála. „Jsi určitě tak velkorysý, že snadno přehlédneš jakoukoli urážku, kterou by někomu tak mocnému a moudrému snad mohly vmést do tváře dvě hloupé děti.“

Márid zaskřípěl špičatými zuby. „Klamné lichotky smrtelníků. Na ty si také vzpomínám. Víš, proč jsem se uložil ke spánku, nečarodějko? Protože už mě vaše plemeno unavovalo. Jste chamtiví. Sobečtí. Pořád hledáte, jak uspokojit vlastní přání. Už se mi zvedal žaludek i jen z pohledu na vás. Z vašeho pachu. Z vašich ošklivých tvářiček. Spal jsem, abych vám všem unikl. A doufal jsem, že až se vzbudím, vy už budete pryč. Že vás vyhubí nějaká požehnaná choroba. Nebo se povraždíte v těch svých nekonečných válkách. A já už nebudu muset poslouchat to vaše opičí brebentění. Ani znovu mluvit vašimi nesrozumitelnými jazyky. Jenže teď tu jsem. A vy jste pořád tady.“

Fátima nad tou tirádou jen zamrkala. Ze všech džinů na světě museli tihle dva probudit zrovna džina nesnášenlivého a předpojatého. „Dobrá. Ulož se klidně ke spánku, Prastarý. Můžeš spát tak dlouho, jak si budeš přát. Dokonce dohlédnu i na to, aby tvou nádobu poslali někam daleko. Kde tě nikdo nebude rušit.“ Možná do jícnu sopky, pomyslela si líně.

Márid si ji prohlížel asi jako řezník kozu, která mečivě žadoní, aby zadržel nůž. „A proč bych měl svolit k takovému obchodu, nečarodějko? Když ti můžu jednoduše utrhnout hlavu? A potřísnit tyto zdi tvými vnitřnostmi? Nebo ti naplnit břicho hladovými štíry?“

Fátima nepochybovala o tom, že nejde o plané výhrůžky. Ze všech tříd džinů byli máridové jedni z nejsilnějších a nejstarších — vládli mimořádnou mocí a strašlivou magií. Ale jestli si tenhle napůl probuzený tyran myslí, že ona se z jeho výhrůžek sesype, to se tedy plete. Posunula si buřinku frajersky do týla a popošla k máridovi tyčícímu se nad ní. Zaklonila hlavu a pohlédla do tří planoucích očí.

„V té lahvi, do které ses sám vyhostil, byls nejmíň tisíc let. Takže dovol, abych tě informovala. Nás brebentících smrtelníků je teď víc, než bys řekl. Mnohem víc. A takových, jako jsi ty, je teď taky víc — přešli do tohoto světa. Džinové žijí mezi námi. Spolupracují s námi. Dodržují naše zákony. Chceš mě rozmačkat na kaši?“ Pokrčila rameny. „Posluž si. Ale zaplatíš za to. A lidi, pro které pracuju, umějí i ten tvůj věčný spánek v lahvi hodně znepříjemnit. Zkus se porozhlédnout tím svým třetím okem. Podívej se, jak se změnil svět, zatímco tys spal.“

Márid ji neposlechl hned. Ale nakonec zavřel obě oči a to třetí, na čele, doširoka rozevřel. Rozsvítilo se mnohem jasněji. Když pak opět otevřel zbývající oči, vypadal polekaně.

„Mluvíš pravdu. Vaše plémě se opravdu rozmnožilo. Jako kobylky! A na světě je tolik džinů! Pracují společně se smrtelníky. Žijí mezi nimi. Páří se s —“

„Ano, tohle taky,“ přerušila ho Fátima.

„Hnus.“

„Realita. Což nás přivádí zpátky k naší dohodě. Určitě bys rád znova usnul. Počkal si, jak se věci vyvinou. Moje nabídka stále platí. Máš moje slovo.“

Márid pohrdavě odfrkl. „Slovo smrtelníka? Prázdné a slabé jako voda. Nemá pražádnou cenu. Nabídni mi něco závazného. Něco, proč bych ti mohl věřit.“

„Nabízím tedy svou čest.“

„Co je pro mě smrtelnická čest? Pokoušíš moji trpělivost, nečarodějko. Buďto mi nabídni něco cenného, nebo mi radši žádnou nabídku nedělej.“

Fátima zaskřípěla zuby. Proklatí džinové a jejich smlouvání. Zbývala už jen jediná věc, kterou mohla nabídnout. I když se jí to hnusilo. Ale možností měla čím dál míň.

„Abys mé nabídce věřil,“ pravila, „nabízím ti své jméno.“

Na to márid povytáhl obočí. Džinové byli na jména ohromně vysazení. Sami svá pravá jména nikdy nesdělovali a místo toho si říkali podle geografických lokalit — podle měst, řek a pohoří. Buďto takhle, anebo si vymýšleli majestátní tituly, jako třeba Královna magie nebo Pán čtvrtka. Ten druhý typ byl nesnesitelný. Avšak podle výrazu na máridově tváři zřejmě i jména smrtelníků nějakou cenu měla.

„Tvé pravé jméno,“ ujistil se.

Fátima se naježila, ale přikývla.

„Nabídka přijata. Zbývá však ještě vyřešit tu záležitost se splněním přání těmto dvěma bláznům.“

Fátima sebou škubla. „Co tím myslíš? Vždyť jsme se právě dohodli!“

Máridovy temně zelené rty se výsměšně zkřivily. „Naše ujednání, nečarodějko, se týká tvé nabídky, že já se vrátím do své nádoby a ty mi zajistíš nerušený spánek. Nikoli toho, že ušetřím životy těch dvou. Jejich přání je pořád závazné.“

„Ale to se mlčky předpokládalo, že i to se domluvou ruší!“ Jenže už když to říkala, věděla, že k pochybení došlo na její straně. Při smlouvání s džiny musí být člověk opatrný. Berou všechno doslova. Proto se z tolika z nich stali v dnešní době právníci. Vynadala si v duchu za chybný krok a snažila se jasně uvažovat.

„Takže přání pořád platí?“ zeptala se.

„Oč bylo požádáno, to bude splněno.“

„Jenže parametry jsi předem určil ty.“

Márid pokrčil rameny a vrhl zlověstný pohled na Gamála se Saídem, kteří se viditelně třásli. „Žadatel měl lépe dbát na to, aby svůj požadavek specifikoval.“

„Takže jediným výsledkem jejich přání může být smrt?“

„Ta nakonec stihne všechny smrtelníky.“

To nebylo moc férové jednání. Jenomže „férovost“ při dohodách s nesmrtelnými nikdy nehrála moc velkou roli. Fátima usilovně přemýšlela a hledala řešení. Tenhle márid žil po bezpočet lidských životů a je v tom velice dobrý. Ovšem ona je agentkou Ministerstva. Což znamená chránit lidi před světem nadpřirozených a magických sil — dokonce i v případě, že si s nimi stupidně a bezhlavě začnou sami.

„Mám návrh,“ řekla nakonec a pečlivě vážila slova. „Žádám tě, abys těmto dvěma bláznům splnil jejich přání a zaručil jim smrt. Smrt sešlostí věkem, v posteli, na konci jejich normálního života.“

Na máridovu tvář, z níž rázem zmizela veškerá arogance, byl krásný pohled. Čekala, že se bude bránit, že najde v její logice nějakou skulinku. Místo toho však jen přikývl a znovu si ji změřil pohledem, načež se děsivě usmál.

„To bylo dobré, nečarodějko,“ pravil uznale. „Jsme dohodnuti.“

♦

O půl hodiny později stála Fátima v lokále a čistila si služební odznak. Když se převrhl stůl a hosté potom utíkali pryč, placka skončila kdesi v půlce místnosti. Chálid ji našel v hromádce vysypaného popela z dřevěného uhlí.

„Žádní jiní agenti tu vůbec nebyli, co?“ zeptal se jí mohutný bookmaker, v ruce šálek čaje. Před chvílí se mu povedlo vylákat majitele podniku z toalet a přesvědčit ho, aby mu jednu konvici uvařil.

Fátima zakroužila ramenem a ucítila v něm slabé píchnutí. Zranila si ho při práci na jednom případu loni v létě. A přestože se zahojilo pozoruhodně rychle, pořád ještě ji tu a tam pobolívalo. „Dobře že to nevěděli oni.“

Chálid se zachechtal a pohlédl na Gamála se Saídem. Otřeseně seděli a odpovídali na otázky černě uniformovaných agentů Ministerstva.

„To jsi hezky vymyslela, abys je zachránila. V jednu chvíli už jsem si myslel, že tě márid dostal.“

„Chviličku jsem si to myslela i já.“

Chálid se zazubil, ale pak se zatvářil vážně. „Ale víš přece, cos udělala? Cos jim zaručila?“

Fátima si toho byla vědoma už ve chvíli, kdy ta slova pronesla. Žít až do stáří nebylo všechno, co teď měli Gamál se Saídem zaručené. Nikdy se nebudou muset bát toho, že by je přejelo auto. Nebo že by se zabili pádem z okna. Dokonce ani kulky. Máridova moc je bude chránit po zbytek jejich smrtelných životů.

„Myslím, že si to ještě neuvědomili,“ dumal Chálid. „Ale časem na to přijdou. Věřím, že Saíd to využije velmi rozumně. Chtěl ty peníze proto, aby mohl jít studovat na obchodní akademii. I když já myslím, že líp by mu asi bylo na univerzitě. Ovšem Gamál… ten ti ukradne i oční linky z očí, a pořád mu to bude málo.“

„Ono je to ještě horší,“ řekla Fátima. „To přání jim zaručuje dlouhý život. Ale neříká, za jakých podmínek. Mohli by prožít celý život s nějakou hroznou nemocí a nesmět umřít. Totéž platí i v případě, že budou mít nějakou nehodu a jejím důsledkem bude nesnesitelná bolest. Z toho jejich ,daru‘ se snadno může stát vězení.“

Chálid pomalu odložil šálek s čajem a zamumlal modlitbu. Tohle totiž většina lidí nechápala. Magie nesnáší nerovnováhu. A vždycky si žádá svou cenu.

„Pak tedy na ně budu dohlížet,“ pravil věcně a dodal: „Mockrát díky, Džáhizi.“

Fátima přikývla. V Káhiře to bylo běžně používané zvolání — vyjadřující uznání, sarkasmus i hněv — k dávno zmizelému súdánskému mystikovi. Právě k tomu, který před zhruba čtyřiceti lety vyvrtal díru do Káfu, nadpřirozené říše džinů. Fátima byla mladá a narodila se až do světa, který tu po sobě al-Džáhiz zanechal. Ale i tak z něj občas mívala závratě.

„Ten kluk měl ale pravdu, víš,“ řekla a upřela na Chálida pohled. „Nemusels mi dávat vědět. Mohl sis tu lahev nechat sám. Zkusit si splnit svá vlastní přání.“

Chálid se pousmál. „A riskovat, že mě stihne kletba Muhammada Alího? Bůh chraň!“

To bylo další káhirské úsloví. Muhammad Alí Paša Veliký údajně přišel k moci díky radám jednoho džina. Jenže ten ho posléze opustil zrovna ve chvíli, kdy ho paša nejvíc potřeboval, a na úpěnlivé prosby odpovídal smíchem, který pak starému chedívovi zněl bez ustání v hlavě. Když byl stárnoucí vladař nucen abdikovat, mnozí dávali ochabnutí jeho mysli za vinu džinově kletbě.

„Na rozdíl od těch mladých,“ pokračoval Chálid, „dovedu rozlišit, co chci, co potřebuju a co by mě prostě mohlo zabít. A kromě toho jsem si myslel, že všechny ty povídačky o džinech zavřených v lampách jsou jen výmysly ze špatných francouzských pohádek.“ Hleděl na experty z oddělení nadpřirozených forenzních věd, jak opatrně pokládají máridovu nádobu do dřevěné přepravní bedny. Znovu ji patřičně zapečetí a najdou nějaké vhodné místo k uskladnění, aby tam její mrzoutský obyvatel mohl očekávat konec lidstva.

„Lampy, to je přehnané,“ odtušila Fátima. „Ovšem takové lahve…“

Větu však nedokončila, protože si všimla, že k nim kráčí jakýsi muž. Na sobě měl rudý kaftan a k forenzním vědcům nepatřil. Na druhý pohled se ukázalo, že to ani není muž — byl to plechový eunuch. Soudě podle mrštného těla a elegantní chůze jeden z novějších modelů poslíčka.

„Dobrý večer, omlouvám se za vyrušení,“ oslovil je eunuch a zastavil se u nich. „Nesu zprávu pro příjemce: agentka Fátima el-Šárawi. Odesilatelem je: Ministerstvo alchymie, kouzel a nadpřirozených entit.“

„To jsem já,“ ozvala se Fátima. Zpráva v tuhle hodinu?

„Sdělení je důvěrné,“ prohlásil mechanický muž. „Identifikace nutná.“

Fátima přidržela služební placku před senzory umístěnými pod eunuchovou tváří postrádající jakékoli osobní rysy.

„Identita potvrzena.“ V mechanických prstech se objevil tenký váleček a ruka se natáhla k Fátimě. Ta pouzdro otevřela, rozbalila srolovaný lísteček a rychle si ho přečetla.

„Další práce?“ zeptal se Chálid.

„Ajwa. Vypadá to na výlet do Gízy.“

„Do Gízy? Takhle toho dneska moc nenaspíš.“

Fátima lísteček schovala. „Spánek je pro mrtvé. A já mám v plánu hodně žít.“

Obr se zasmál. „Kráčej v míru, vyšetřovatelko,“ zavolal za ní, když odcházela.

„Bůh tě ochraňuj, Chálide,“ odpověděla a vyšla z ahwy do noci.

Kapitola třetí

Cesta do Gízy automatickou drožkou trvala v tuto noční hodinu pětačtyřicet minut. Fátima by však byla mnohem raději, kdyby konečně prodloužili a zprovoznili trasu pro vzdušné tramvaje. Ministerstvo dopravy tvrdilo, že pak bude tatáž cesta trvat jen čtvrtinu času.

Během jízdy si v hlavě rovnala události dnešního večera. Rozpracovat Chálidův tip jí zabralo několik dní. Identifikovat lahev. Dohodnout setkání a vytvořit osobu, za kterou se bude vydávat. Dokonce si koupila nový oblek, aby dotáhla k dokonalosti vzhled excentrické mladé ženy z vyšších kruhů. Věci se neodehrály zrovna tak, jak to naplánovala. Jenže, copak jí někdy plány vycházely přesně? Kdo by si byl pomyslel, že ten kluk vyvolá márida a pak po něm bude chtít splnit přání?

„Blázen má srdce věčně na špičce jazyka,“ zamumlala si. Jedna z matčiných průpovídek pro každou příležitost. Samozřejmě, tohle je Egypt. Takováhle rčení jste mohli slyšet všude, splývala ze stovek rtů a často bez požádání. Jenže její matka je používala v každé druhé větě. To musel být svého druhu rekord. A nebyla to jen rčení egyptská. Vypadalo to, jako by je matka brala bůhvíodkud. Otec vždycky žertoval, že je musela začít chrlit už při narození, vyplísnit jimi porodní bábu a plynule pokračovat až k subú´, rituálu sedmého dne po narození.

Myšlenka na matku jí jako obvykle připomněla domov. Fátima nebyla doma už celé měsíce. Dokonce ani na svátek Íd. Mám toho moc v práci, říkala členům rodiny. Ne snad, že by jí nechyběli. Jenže kdykoli navštívila rodnou vesnici, připadala jí tak malá! Pamatovala časy, kdy Luxor považovala za největší velkoměsto na světě. Ale ve srovnání s Káhirou se jí teď jevil jen jako větší město plné starých zřícenin.

Záblesk světel za oknem ji přiměl posadit se zpříma a vyhlédnout ven. Uviděla svůj duchovitý obraz — tmavé oválné oči, masitý nos, plné výrazné rty. Byla v Gíze. Město rostlo, plnilo se přistěhovalci prchajícími z přecpaných káhirských předměstí. Přes náhorní plošinu se táhly dlážděné ulice a nově postavené budovy — to vše osvětlené elektrickými lampami v podobě sloupů s lotosovými hlavicemi v neofaraonském stylu. Nad střechy vyčuhovaly nosníky nedokončené kotevní věže, kde brzy začnou přistávat nákladní vzducholodě a z města se stane významný obchodní uzel. Přesto ale, ať už se Gíza promění v cokoli, její minulost bude pořád na předním místě — obzor s mohutnými pyramidami, prastarými hlídkami nad tímto moderním věkem.

Drožka projela centrem, ulicemi lemovanými obchody, a pustila se po silnici obklopené širou pouští. Trvalo snad věčnost, než neměnnou krajinu narušila veliká, dobře osvětlená budova. Pyramidy se za ní tyčily jako hory.

Obytný komplex Worthingtonových sestával z čtvercových a obdélníkových ploch, jako kdyby někdo nepravidelně propojil několik budov tak, aby se táhly do veliké dálky. Architektura staveb byla tradiční, s věžemi, minarety a kolonádami z béžového kamene, zdůrazněnými tmavými dřevěnými balustrádami a krytými sloupořadími. Celá nemovitost se nacházela uprostřed ještě větší zahrady: oázy palem a bohatě olistěných keřů, jež navozovaly představu plovoucího ostrova.

U vchodu do areálu drožka zastavila a Fátima vystoupila. Už tu parkovalo několik dalších vozidel v modré a zlaté barvě káhirské policie. Fátima vyšla po schodišti a zabušila špacírkou na dveře. Otevřel vysoký postarší muž v bílé dželábíji.

„Dobrý večer, mladý pane,“ spustil anglicky, ale pak se zarazil a na vyzáblé tváři se mu objevil zvědavý výraz. Potom navázal arabsky. „Dobrý večer, dcero. Jsem Hamza, noční správce domu. Jak vám mohu pomoci?“

Fátima přijala tento omyl i jeho nápravu, jako by se nic nestalo. Ten oblek a chlapecký obličej většinu lidí na první pohled zmátly. Když ukázala správci služební odznak, Hamza povytáhl obočí ještě výš. Ale i na tohle byla zvyklá. Správce doširoka otevřel dveře a s lehkou úklonou ji uvedl do domu.

Ocitli se v prostorné pravoúhlé místnosti, která vypadala jako vstupní hala. Z vysokého stropu z černého dřeva visely starodávné intarzované stříbrné lampy a odraz jejich světla se chvěl na podlaze — na ploše bílých dlaždic ve tvaru hvězd. Stěny byly zdobeny vybranými starožitnostmi — od pestrobarevné malby z doby Safíovců, zobrazující hráče póla, až po dvojici mečů v rudohnědých kožených pochvách. Zdi narušovaly čtyři symetricky rozmístěné chodby, jejichž klenby měly cibulovitý tvar. Noční správce doprovodil Fátimu jednou z nich. Nebyla o nic méně okázalá, neboť ji po stranách jako tapiserie lemovaly pestrobarevné koberce — tabrízský s rudými květy, pár nachově červených anatolských, zelený bucharský se žlutými potisky — a taktéž jemné ozdobné mřížování, mašrabíja. Fátima pokukovala po kobercích a přitom jí k uším dolehl slabý zvuk. Jakoby cinkání kovu. Pak zase utichl.

„Je mi líto, že vás vítám v tomto domě v takový čas,“ řekl správce. „Poskvrňuje to krásu, která byla do výstavby našeho sídla vložena.“

„Jak dlouho tu už pracujete, Hamzo?“

„Od začátku. Teď to bude dobře přes deset let. Viděl jsem, jak dům lorda Worthingtona rostl až do své současné velkoleposti!“

Fátima si nebyla jistá, jestli by tento pohádkový palác nazvala velkolepým. Ale proti gustu žádný dišputát.

„Byl vám lord Worthington blízký?“

„Pán se může sluhovi přiblížit jen do jisté míry. Avšak lord Worthington se mnou vždy jednal s úctou. To se málokdy vidí.“ Zastavili se před schodištěm. „Ať tam najdete cokoli, je to už jen jeho schránka, ne on sám. Všichni patříme Bohu. A k Němu se musíme navrátit.“

Odešel a nechal Fátimu stoupat po schodišti, které bylo snad nejdelší na světě. Když došla až nahoru, nepopadala sice dech, ale neměla k tomu daleko. Odkudsi zleva zaslechla hlasy. Nakrčila nos nad strašlivým puchem a vydala se ke zdroji hlasů i zápachu.

Místnost, kterou objevila, neměla dveře. Jedno křídlo viselo na pantech. Druhé leželo rozlámané na podlaze. Překročila ho, povšimla si roztříštěné dřevěné závory a pak začala zkoumat to, co se nacházelo za dveřmi. Okrouhlý prostor byl plný lidí. Policistů. Snadno rozpoznatelných v těch jejich khaki kabátech a kalhotách. Pobíhali sem a tam pod obrovitým mosazným lustrem, jenž osvětloval odpudivý výjev.

Vzkaz, který předtím Fátima obdržela, byl krátký a věcný: hlášeny oběti ve Worthingtonově sídle; prověřte aktivitu nadpřirozených sil. To ovšem stěží vystihovalo situaci. Na mramorové podlaze ležela porůznu těla přikrytá bílými prostěradly. Narychlo je spočetla a došla k téměř dvacíti. Nejvíc se jich nahromadilo u stolu vzadu. Strašlivý puch byl nyní takřka nesnesitelný. Spálenina. Ale ještě něco horšího. Měděný, až kovový smrad. Jako to nejnechutnější vařené maso.

Pořád ještě si to všechno prohlížela, když k ní přiběhl nějaký policista. Byl nejspíš zruba v jejím věku — čtyřiadvacet, možná pětadvacet let. Přiřítil se však s vypjatou hrudí a zakaboněným obličejem, jako by se chystal vytáhnout mladší sestru z hašišového doupěte.

„Hej, ty! Sem nemůžeš jen tak vlézt! Tady se stal zločin!“

„Což by nám tedy vysvětlovalo ta mrtvá těla,“ odtušila.

Policista nechápavě zamrkal a Fátima si povzdychla. Mrhat takhle kvalitním sarkasmem ji štvalo. Vytasila služební odznak a mladík mžoural chvíli na odznak, pak zase na ni a nakonec vykulil oči.

„To jste vy!“

Fátima už se naučila, že „to jste vy“ může znamenat spoustu věcí. To jste vy, opálená Hornoegypťanka z nějakého zapadákova. To jste vy, žena, která je v jejich očích prostě jenom holka, ale Ministerstvo z ní udělalo speciální vyšetřovatelku, a navíc ji přidělilo do Káhiry. To jste vy, ta divná agentka, která nosí západní oblečení. Tu a tam se vyjadřovali ještě méně zdvořile. Egypt se chvástal, jak je moderní. Ženy chodily do škol a plnily stále přibývající továrny. Pracovaly jako učitelky a advokátky. Před pár měsíci jim dokonce zaručili volební právo. Mluvilo se o tom, že snad vstoupí i do politiky. Jenže přítomnost žen ve veřejném životě pořád spoustu lidí znervózňovala. Na někoho, jako byla ona, se dívali naprosto nevěřícně.

„Konstáble! Vy obtěžujete agentku?“

Fátima vzhlédla k dobře známé tváři — muž ve středním věku na sobě měl noblesnější policejní kabátec se zlatými epoletami, který však jeho vysokou a mohutnou postavu obepínal poněkud těsně, takže mu z něj neustále vyčuhovalo břicho. Mladý policista nadskočil, otočil se a stanul tváří v tvář inspektoru Ásimu Šarífovi.

Ásim byl členem káhirské policie a zároveň dělal spojku s Ministerstvem. Nebyl to špatný člověk — trošku vulgární, ale pokud právě nedumal nad nepříjemnostmi moderního světa, tak i docela milý. Dokonce už si na Fátimu zvykl. Tedy do té míry, jaká se od něj dala očekávat. Nevraživě na mladého policistu civěl zpoza páru hustých dlouhých šedivějících knírů. Velké a příliš zdobné kníry už v Káhiře, kde se módní trendy neustále měnily, dávno vyšly z módy, ovšem i nadále vládly pevnou rukou na jihu — jak by mohli dosvědčit Fátimini strýčkové — a také mezi starými konzervativními Káhiřany, jako byl právě Ásim. Pyšné odznaky nostalgie, myslela si Fátima. Inspektorovy kníry jí vždycky připomněly nějakého předpotopního janičáře, a teď sebou podrážděně cukaly.

„Na něco jsem se vás ptal! Obtěžujete agentku?“

„Ne, inspektore! Totiž, já nevěděl, kdo to je, inspektore. Chci říct —“

Policista polkl a Ásim se zamračil ještě víc.

„Tak co kdybyste dělal něco užitečného. Zaběhněte do kuchyně a skočte mi pro trochu kávy.“

Mladík sebou škubl. „Kávy?“

„Kávy,“ zopakoval Ásim. „Vy nevíte, co to je? Musím vám snad vysvětlovat, co je to káva? Mám tu snad začít přednášet dějiny kávového zrna? Ne? Tak proč tu ještě stojíte? Jallá!“

Mladý policista cosi zakoktal a odpelášil.

„Tohle jste si nějak moc užíval,“ obvinila inspektora Fátima.

Na Ásimových rtech se objevil samolibý úsměšek. „A víte, co je na tom nejvtipnější? Já ani kávu nemám rád. Chutná mi asi jako kuchyňské splašky. Nicméně zaškolování nových rekrutů přímo zbožňuju.“ Obrátil se k Fátimě. „Dobrý večer, agentko. Vypadáte velice“ — změřil si pohledem její oděv — „anglicky.“

„Tenhle oblek je americký. Z New Yorku.“

„Nevěřím, že takové město existuje.“

Ušklíbla se na něj. „Máte tu pěkně závažný případ.“

Ásim se poškrábal na oholené bradě. „To jste ještě neviděla to nejhorší.“ Vybídl ji, ať jde po jeho boku. „Doufám, že jsme vás nevzbudili. Ale říkal jsem si, že bude rozumné zavolat na Ministerstvo.“

„A vyžádal jste si mě osobně, samozřejmě.“

„Samozřejmě. Vím přece, nakolik máte ráda výzvy.“

„Mám taky nějaký osobní život, víte?“

Zavrtěl hlavou. „Tomuhle taky nevěřím ani na chvilku.“

„No, tak mi aspoň podejte hlášení.“

„Před desátou večer nám někdo zavolal,“ začal. „Byl to místní noční správce.“

„Hamza. Uvedl mě sem,“ poznamenala Fátima.

„Ten chlap byl úplná troska. Vešel sem a našel těla. Zavolal na všechny policejní stanice, na které si vzpomenul, a ječel do telefonu o vraždách. Většina těch policistů tady je z Gízy. Ale zavolali si do Káhiry o pomoc. Dojeli jsme sem a našli tohleto.“

Stanuli před masou bílých prostěradel, která páchla spáleninou. Nebo za to mohli všichni ti policisté, co postávali kolem a potahovali z cigaret značky Nefertari? Jakmile uviděli inspektora, chvatně tenké hnědé trubičky típali. Ásim kouření na místě činu nesnášel.

„Čtyřiadvacet mrtvých,“ oznámil Fátimě poté, co zpražil policisty pohledem.

Čtyřiadvacet. Milosrdný Bože.

„Všichni uhořeli,“ dodal. „Doufal jsem, že když je přikryjeme, trochu to utlumí ten puch.“

„Volal jste na Ministerstvo kvůli požáru?“ Ale jen co jí ta slova splynula ze rtů, všimla si zjevného faktu. Okolo nic sežehlého nebylo. Ve skutečnosti zde po ohni nebyla nikde ani stopa.

Ásim jí podal kapesník. „Tohle budete potřebovat. Pod těmi lajntuchy to smrdí jako spálené vlasy.“

Fátima poklekla na koleno a inspektor odhrnul prostěradlo. Zápach byl silný dokonce i s kapesníkem u nosu. Sežehlá mrtvola vypadala jako zuhelnatělé dřevo, zčernalá hlava s prázdnými očními důlky, z nichž se linuly proužky kouře. Nevěděla, kdo to byl, ale rozhodně při umírání křičel, v otevřených ústech byly vidět zuby potažené sazemi a kousky zlatých plomb. Co však bilo do očí, byl úbor mrtvého: dlouhý černý hábit natažený přes šedý oblek, bílé rukavice a černý tarbúš, pořád naražený na hlavě — a nedotčený.

„Shořelo jen tělo,“ zamumlala.

„Velice neobvyklý požár, že ano?“ podotkl Ásim.

Fátima ho poslouchala jen napůl ucha a v duchu už procházela nejrůznější druhy řízených vzplanutí magického i alchymistického rázu: ohně, které uměly roztavit ocel, přilnout k povrchu jako olej, nebo dokonce na sebe vzít podobu dravého zvířete. Ale oheň, který stráví lidské tělo, zatímco oblečení nechá nedotčené? To byla novinka. Vytáhla mědí pokovené přízrakohledné brýle, výrobek Ministerstva. Nasadila si je a podívala se přes kulatá zelená skla. Magie byla všude. Na oblečení ne. Ale na mrtvole ulpívala jako slabé světélkující reziduum.

„Všichni vypadají jako tenhle?“ zeptala se a sňala brýle.

„Všichni do jednoho. Vlastně, kromě tady našeho přítele.“ Ásim ukázal na mrtvolu ležící stranou ostatních. Když z ní stáhl prostěradlo, objevilo se spálené tělo oblečené v tomtéž neporušeném oděvu. Něco však nebylo v pořádku. Chvíli jí trvalo, než pochopila co.

„Má hlavu obráceně,“ povšimla si a nedokázala potlačit zděšení v hlase.

„To asi nevídáte každý den, že ne? Byli jsme z toho taky zmatení, dokud jsme ho neotočili.“

Fátima se sklonila a prohlížela si bizarní mrtvolu.

„Jeho tvář. On nekřičí. Takže nezemřel upálením. Stalo se to ještě předtím.“

„Máte ponětí, jaké síly by bylo potřeba, aby provedla s lidským tělem tohle?“

„O tom jsem zatím nepřemýšlela. Ale řekla bych, že síly přímo nelidské?“

Ásim si povzdychl. „Když býval policistou můj dědeček, jeho největší starostí byli kapsáři. Šejdíři, kteří se pokusili ztlouct kontrolora na trhu. A když byl mimořádně vzrušující den, tak možná i padělatel. A co tu mám já? Magicky shořelá těla a nelidskou sílu.“

„Káhira z pradědečkových časů je pryč,“ odsekla Fátima.

Ásim souhlasně zabručel. „Mockrát díky, Džáhizi.“

Fátima vstala, odvrátila zrak od zahalených těl a prohlédla si samu místnost. Poprvé si všimla klenutého stropu, jehož členění připomínalo plástve včelího úlu. Mukarnas. Perský styl, jenž do Egypta doputoval už před staletími obchodními stezkami. Modré stěny s opakujícím se zlatým a zeleným ornamentem byly také perské, ale s náznakem andaluského stylu a arabské kaligrafie. Sloupy táhnoucí se podél stěn byly marocké a popsané verši z Koránu. Vidět všechny tyto styly nebylo v Káhiře, vzhledem k dlouhé historii města jakožto křižovatky kultur, nijak neobvyklé. Ale stejně jako i jinde v domě uspořádání této místnosti v sobě mělo něco, kvůli čemu vypadala spíš jako nesmyslný mišmaš než jako výsledek esteticky soudržného záměru: byl to statečný, ale přehnaný pokus cizince o místní autenticitu.

„Co je tohleto za místo?“ zeptala se. „Kdo jsou ti lidé?“

„To je ten Alistair Worthington?“

„Anglický paša — osobně,“ potvrdil Ásim.

„Anglický paša — nalezen zavražděný,“ opravila inspektora.

Ásim se zašklebil. „Doufal jsem, že mi řeknete, že se jim jen nepovedlo nějaké zaklínadlo.“

Abigail zavrtěla hlavou.