I.

II.

Názov: 55 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky,
stredne dlhé

Séria: Poviedky na večery a noci #5/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

III. (ISBN)

PDF

ISBN 978-80-570-5425-2

EAN 9788057054252

EPUB

ISBN 978-80-570-5426-9

EAN 9788057054269

MOBI

ISBN 978-80-570-5427-6

EAN 9788057054276

IV. (TIRÁŽ)

Titul: 55 poviedok na večery a noci

Podnadpis: Starodávne rozprávky, stredne dlhé

Séria: Poviedky na večery a noci #5/7

Autori: Andrew Lang, Róbert Hodoši, +ďalší

Editoval a zozbieral: Andrew Lang (*1844, +1912)

Roky pôvodného vydania poviedok: 1889-1910

Výber zostavil, preložil a spracoval: Róbert Hodoši

Jazyková úprava: Róbert Hodoši

Vydal: Robert Hodosi (*1975), Lovce, SK

1. slovenské vydanie eKnihy: 2024

Počet strán: 499 (A5)

Počet slov: 155 tisíc

Obrázok na obálke: pixabay.com, Willgard Krause

Spracovanie obálky: Lydia Hlozakova

Copyright © Robert Hodosi (*1975), 2024, SK

„Chcete mať inteligentné deti? Čítajte im rozprávky. Chcete mať ešte inteligentnejšie deti? Čítajte im ešte viacej rozprávok.“ (Albert Einstein)

V. (ANOTÁCIA)

Kniha 55 poviedok na večery a noci je piatou zo série 7 kníh, ktoré spolu obsahujú 400 mystických poviedok. V tejto sérii sú stredne dlhé z nich, od 244. do 298., ich dĺžka je 7 až 10 strán (2470 až 3040 slov). Všetky sú zoradené od kratších po dlhšie.

Najznámejšie z nich sú = 24*/ Snehulienka a 7 trpaslíkov, 38*/ Dlhý, Široký a Bystrozraký, 41*/ Malý Palček, a ďalšie.

Kniha obsahuje najkrajšie poviedky a rozprávky z celého sveta, ktoré boli známe pred rokom 1910. Zozbieral ich Andrew Lang. Ako to napovedá už názov knihy, poviedky sú vhodné na večerné čítanie, pričom slovná zásoba je vhodná pre 10 až 12-ročných čitateľov. Pôvodne boli publikované v angličtine v 12 knihách, ktoré sú známe pod názvom The Coloured Fairy Books (Farebné rozprávkové knihy). Tieto poviedky vás zavedú nielen do sveta zvierat, kráľov a princezien, ale predstavia vám aj rôzne príbehy ľudí z minulosti. Príbehy vás poučia a pobavia o drakoch, bosorkách, obroch a troloch. Toto dielo zostavil, preložil a spracoval Róbert Hodoši. V týchto poviedkach sa stretáva fantázia s realitou pomocou všemocnej predstavivosti, v ktorej neexistujú žiadne hranice.

„Pre všetkých, ktorí chcú poznať minulosť, vyznať sa v súčasnosti a vedieť, čo ich čaká v budúcnosti vo svete fantázie a predstavivosti. RH

VI. (Vydavateľstvo R.H.)

Ďalšie knihy, eKnihy a audioknihy z vydavateľstva Robert Hodosi

1000 slov a 4000 fráz, anglicky-slovensky, Róbert Hodoši

101 poviedok na večery a noci, Róbert Hodoši, Andrew Lang

Poviedky, anglicky, slovensky, Róbert Hodoši, Andrew Lang

Traja mušketieri, Alexandre Dumas

Tisíc a jedna noc, Pobavenie z arabských nocí, Andrew Lang

Modrá kniha rozprávok, Andrew Lang

7 kníh zo série: Poviedky na večery a noci, A. Lang, R. Hodoši

100+1 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #1/7, najkratšie

77 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #7/7, kratšie

66 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #6/7, krátke

55 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #5/7, stredne dlhé

44 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #4/7, dlhé

33 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #3/7, dlhšie

22+2 poviedok na večery a noci

Séria: Poviedky na večery a noci #2/7, najdlhšie

Obsah

I.

II.

Názov: 55 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, stredne dlhé

Séria: Poviedky na večery a noci #5/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

III. (ISBN)

IV. (TIRÁŽ)

V. (ANOTÁCIA)

VI. (Vydavateľstvo R.H.)

Obsah

1*/ Začarovaná srnka

2*/ Dcéra škandinávskeho trola

3*/ Farmár Číbrada

4*/ Srdce opice

5*/ Veľký Moti

6*/ Čarovná kniha

7*/ Päť múdrych rád od gurua

8*/ Čarodejníkov kôň

9*/ Potrestanie zbabelého Geralda

10*/ Ako nájsť skutočného priateľa

11*/ Príbeh rybára a jeho manželky

12*/ Vodná ľalia a zlaté priadky

13*/ Malá Divá ruža

14*/ Peter a čarodejník

15*/ Jedlička

16*/ Princezné Kupta a Imana

17*/ Dieťa z vajíčka

18*/ Princ a drak

19*/ Dávidko Whittington

20*/ Kto čaká, ten vyhrá

21*/ Čarovný veniec

22*/ Dvaja bratia a čarovná rybka

23*/ Slávik

24*/ Snehulienka a 7 trpaslíkov

25*/ Víla Gabriela na ostrove Lok

26*/ Verný Janko

27*/ Kôň Galfaxi a meč Ganfjoder

28*/ Príbeh Validada Úprimného

29*/ Obri a tri poklady

30*/ Zlatá morská panna

31*/ Felícia a hrniec dobrôt

32*/ Hnedý medveď z Nórska

33*/ Saténový lekár

34*/ Štyri dary

35*/ Ako Jano Dirič získal modrého sokola

36*/ Dcéra obra Buka Etemzucha

37*/ Zlodej Pinkel

38*/ Dlhý, Široký a Bystrozraký

39*/ Jozef, ktorý pásol zajace

40*/ Stano Bolovan

41*/ Malý Palček

42*/ Ferko a vďačné zvieratá

43*/ Statočný krajčír

44*/ Vták Pazúrik

45*/ Dievča alebo ryba

46*/ Omyl víly s fontánou mladosti

47*/ Lýdia a jej sedem bratov

48*/ Malá žabka a vták

49*/ Tri koruny

50*/ Modrá hora

51*/ Somária koža

52*/ Malý zajac v džungli

53*/ Dvanásť tancujúcich princezien

54*/ Princ a tri osudy

55*/ Vták pravdy

***KONIEC***

Poznámky...

1*/ Začarovaná srnka

244. diel zo 400

írska poviedka, počet slov 2470

Jedného dňa v Írsku kráčal po ceste mladý muž a za uzdu viedol statného koňa. Myslel na svoju matku a na to, akí sú chudobní, keďže jeho otec, ktorý bol rybár, sa utopil v mori. Rozmýšľal, čo má robiť, aby zarobil na živobytie pre oboch. Zrazu mu niekto položil ruku na plece a ozval sa hlas:

„Predáš mi svojho koňa, syn rybára?“

Mládenec zdvihol zrak a uvidel muža stojaceho na ceste s puškou v ruke, so sokolom na pleci a so psom po boku.

„Čo mi dáš za môjho koňa?“ spýtal sa mladík. „Dáš mi svoju pušku, svojho psa a svojho sokola?“

„Dám ti ich,“ odpovedal muž a vzal si koňa. Mladík si vzal pušku, psa a sokola a odišiel s nimi domov. Keď však jeho matka počula, čo urobil, veľmi sa nahnevala a zbila ho palicou, ktorú mala nablízku.

„To ťa naučí predávať môj majetok,“ povedala, keď už mala ruku celkom unavenú. Ale jej syn Ján jej nič neodpovedal a odišiel do postele, lebo ho to veľmi bolelo.

V tú noc ticho vstal a vyšiel z domu, pričom si so sebou niesol pušku.

„Nezostanem tu, aby ma bili,“ pomyslel si a kráčal, kráčal a kráčal, až kým nastal nový deň a on bol hladný. Obzeral sa okolo seba, či by niekde nemohol dostať niečo na jedenie. Neďaleko bol statok. Tak tam zašiel, zaklopal na dvere a sedliak so ženou ho prosili, aby vošiel, a podelili sa s ním o raňajky.

„Ách, ty máš pušku,“ povedal farmár, keď ju mladík položil do kúta. „To je dobre, lebo každý večer mi chodí na pole jedna srnka jesť kukuricu a ja ju nemôžem chytiť. To šťastena mi ťa sem poslala.“

„Rád zostanem a zastrelím vám tú srnku,“ odpovedal mladík. A v tú noc sa skryl a pozoroval kukuričné pole, kým tam neprišla srnka. Potom zdvihol pušku k ramenu a práve sa chystal stlačiť spúšť, keď tu hľa, namiesto srnky tam stála žena s dlhými čiernymi vlasmi. Pri tomto pohľade mu zbraň od prekvapenia takmer z ruky vypadla, ale keď sa znova pozrel, opäť tam bola srnka, ktorá jedla kukuricu. A to sa opakovalo trikrát, až kým srnka neutiekla cez vresovisko a mladý muž za ňou.

Išli ďalej, ďalej a ďalej, až sa dostali k chalúpke, ktorá bola pokrytá krovím. Srnka s námahou vyskočila na strechu a ľahla si tak, aby ju nikto nevidel. Ale keď to urobila, zavolala:

„Choď dnu, rybárov syn, a jedz a pi, koľko vládzeš.“ Vošiel teda dnu a našiel na stole jedlo a víno, ale žiadneho človeka, lebo dom patril nejakým zlodejom, ktorí boli väčšinu času mimo domu a nečestne niekoho okrádali.

Keď Ján, rybárov syn, zjedol všetko, na čo mal chuť, schoval sa za veľký sud. Veľmi skoro počul hluk, ako keď sa muži prebíjajú cez krovie a pod nohami im praskajú malé vetvičky. Zo svojho tmavého kúta videl do miestnosti a napočítal ich dvadsaťštyri, všetci boli veľkí, mrzuto vyzerajúci muži.

„Niekto nám zjedol večeru,“ kričali, „sotva sme mali dosť pre seba.“

„To bol ten, čo leží schovaný za sudom,“ odpovedal vodca. „Zabite ho a potom sa poďte najesť a vyspať, lebo ráno musíme vyraziť.“

Tak štyria z nich zabili rybárovho syna, nechali ho tam, najedli sa, a potom išli spať.

Do východu slnka všetci opustili dom, lebo mali pred sebou dlhú cestu. Keď zmizli, srnka zišla zo strechy k miestu, kde ležal mŕtvy muž. Potriasla nad ním hlavou, z ucha jej vypadol vosk a on vyskočil živý a zdravý ako nikdy predtým.

„Dôveruj mi a jedz ako predtým. Nič sa ti nestane,“ povedala. Ján sa teda najedol a napil a zase tvrdo zaspal za sudom. Večer prišli lúpežníci veľmi unavení a ešte viac nahnevaní ako včera. Pretože sa im šťastie obrátilo chrbtom a takmer nič nepriniesli.

„Zase nám niekto zjedol večeru,“ kričali.

„To bol ten muž za sudom,“ odpovedal kapitán. „Štyria z vás nech ho idú zabiť, ale najprv zabite tých štyroch, ktorí včera večer predstierali, že ho zabili, a neurobili to, lebo je ešte stále nažive.“

Potom Jána zabili druhýkrát. A keď sa zbojníci najedli, ľahli si a spali až do rána.

Sotva sa ráno objavili slnečné lúče, už boli hore a hneď odišli. Vtedy vošla srnka a kvapla na mŕtveho liečivý vosk. Jano bol zase zdravý ako nikdy predtým. Vtedy mu už nevadilo, čo ho postihlo, lebo si bol istý, že sa oňho srnka zakaždým postará. A večer sa zopakovalo to, čo sa stalo predtým; štyria zbojníci boli usmrtení a rybárov syn tiež. No keďže im nezostalo žiadne jedlo, od zúrivosti sa takmer zbláznili a začali sa hádať. Od hádky prešli k bitke a bili sa tak urputne, že vzápätí ležali všetci mŕtvi na zemi.

Vtedy vošla srnka a rybárov syn sa vrátil k životu. Potom mu srnka prikázala, aby ju nasledoval. Po chvíli pribehli k malej bielej chalúpke, kde bývala stará žena a jej syn, ktorý bol chudý a tmavý.

„Tu ťa musím nechať,“ povedala srnka, „ale zajtra sa stretneme napoludnie v kostole, ktorý stojí tam rovno pred nami.“ Potom preskočila potok a zmizla v lese.

Na druhý deň sa mládenec vydal do kostola, ale stará žena z chalupy ho predbehla a do štrbiny vo dverách zapichla začarovanú paličku, ktorej sa hovorilo „hrot bolesti,“ aby sa o ňu otrel, keď bude prekračovať prah dverí.

Keď sa tak stalo, zrazu sa cítil taký ospalý, že nedokázal stáť. Hodil sa na zem a upadol do hlbokého spánku, netušiac, že ho tmavý chlapec pozoruje. Nič ho nedokázalo prebudiť ani zvuk najsladšej hudby, ani dotyk dámy, ktorá sa nad ním skláňala. Na tvári sa jej zračil smutný výraz, keď videla, že to nemá zmysel. Napokon to vzdala, zdvihla mu ruku a napísala mu na bok správu o sebe: „Dcéra kráľa mesta pod vlnami.“

„Zajtra prídem,“ zašepkala, hoci ju nepočul, a smutne odišla.

Potom sa zobudil a tmavý chlapec mu povedal, čo sa stalo, a to ho veľmi zarmútilo. Ale tmavý chlapec mu nepovedal o jej mene, ktoré mal napísané pod pazuchou.

Nasledujúce ráno sa rybárov syn opäť vybral do kostola, rozhodnutý, že nepôjde spať, nech sa stane čokoľvek. No v zhone, keď sa ponáhľal von, sa dotkol rukou hrotu bolesti a na mieste, kde stál, klesol na zem zahalený do driemot. Druhý raz sa vzduchom rozozvučala hudba a pani vošla dnu. Jemne vykročila, ale hoci mu položila hlavu na koleno a zlatým hrebeňom mu prečesala vlasy, oči neotvoril. Vtedy sa rozplakala, vložila mu do vrecka krásne kovanú škatuľku a odišla.

Na ďalší deň sa stalo rybárovmu synovi to isté. Tentoraz pani plakala ešte viacej ako predtým, lebo si povedala, že toto je posledná šanca a že už nikdy nebude môcť prísť, lebo musí ísť domov.

Len čo pani odišla, rybárov syn sa prebudil a tmavý chlapec mu povedal o jej návšteve a o tom, že ju už nikdy neuvidí, kým bude žiť. Rybárov syn pri tom pocítil, ako sa mu do srdca vkráda chlad, ale vedel, že to nebola jeho chyba, že ho premohol spánok.

„Prehľadám celý svet, kým ju nenájdem,“ zvolal. Keď ho tmavý chlapec počul, tak sa rozosmial. Rybárov syn si však nič nevšímal a vydal sa na cestu za slnkom. Cestoval každý deň, až kým sa mu v topánkach neurobili diery a nezačali ho bolieť nohy od cesty. Nevidel nič okrem vtákov, ktoré si robili hniezda na stromoch. Išiel ďalej a ďalej, až zrazu narazil na domček, pred ktorým stála žena.

„Nech žije syn rybára!“ povedala. „Viem, čo hľadáš; vstúp dnu, odpočiň si a najedz sa. A zajtra ti pomôžem, ako budem môcť, a pošlem ťa na cestu.“

Rybárov syn, Ján, s radosťou prijal jej ponuku a celý ten deň odpočíval. Žena mu dala na nohy masť, ktorá mu uzdravila rany. Za úsvitu vstal a chystal sa odísť, ale žena mu pri lúčení povedala:

„Mám sestru, ktorá býva pri ceste, ktorou musíš ísť. Je to dlhá cesta a trvalo by ti rok a deň, kým by si sa k nej dostal. Ale obuj si tieto staré hnedé topánky s dierami a budeš tam skôr, ako sa nazdáš. Potom ich vyzuj a otoč ich špičky smerom späť a päty k sebe.“

Rybárov syn to urobil a všetko sa stalo tak, ako žena povedala. Pri rozlúčke mu však druhá sestra, ako mu dávala ďalší pár topánok, povedala:

„Choď k mojej ďalšej sestre, lebo ona má syna, ktorý je strážcom nebeských vtákov a posiela ich spať, keď príde noc. Je veľmi múdry a možnože práve on ti pomôže.“

Mladík jej poďakoval a odišiel k tretej sestre.

Tretia sestra bola veľmi milá, ale nemala mu čo poradiť. A tak jedol, pil a čakal, kým sa jej syn vráti domov, keď pošle spať všetky vtáky. Keď matka vyrozprávala svojmu synovi, strážcovi nebeských vtákov, o nešťastí rybárovho syna, dlho rozmýšľal a nakoniec povedal, že je hladný a že treba zabiť kravu, lebo chce večeru. Kravu teda zabili, mäso uvarili, a z jej červenej kože urobili vrece.

„Teraz vlez do toho vreca,“ prikázal mladíkovi, ktorý vliezol dnu a vzal si so sebou pištoľ, ale psa a sokola nechal vonku. Chovateľ vtákov zatiahol za šnúrku na vrchu vreca a dojedol večeru. Keď vtom cez otvorené dvere vletel orol, vzal vrece do pazúrov a odniesol ho krížom cez vzduch na ostrov. Na tomto ostrove nebolo nič na jedenie a rybárov syn si myslel, že zomrie od hladu, keď si spomenul na škatuľku, ktorú mu jeho milá pani vložila do vrecka. Nadvihol na nej veko a vyleteli z nej tri malé vtáčiky, ktoré mávali krídlami a pýtali sa:

„Dobrý pán, môžeme pre teba niečo urobiť?“

„Odneste ma do kráľovstva kráľa pod morskými vlnami,“ odpovedal. A jeden vtáčik mu pristál na hlave a ostatné dva mu sadli na plecia. Vtedy zavrel oči. A za chvíľu bol v krajine pod morskou hladinou. Potom vtáčiky odleteli a mladý muž sa rozhliadol okolo seba. Srdce mu rýchlo bilo pri pomyslení, že tu býva pani, ktorú hľadá po celom svete.

Kráčal ďalej ulicami a za chvíľu prišiel k domu tkáča, ktorý stál predo dvermi a po dobre vykonanej práci odpočíval.

„Si tu cudzinec, to je jasné,“ povedal tkáč, „ale poď ďalej a ja ti dám niečo na jedenie a pitie.“ A mladík sa potešil, lebo nevedel, kam má ísť. A tak sedeli a rozprávali sa, kým sa nezotmelo.

„Zostaň so mnou, prosím ťa, lebo mám rád spoločnosť a som osamelý,“ poznamenal napokon tkáč a ukázal na posteľ v kúte, kam sa rybárov syn hodil a spal až do svitania.

„Dnes sa budú v meste konať konské dostihy,“ poznamenal tkáč, „a víťaz dostane za ženu kráľovu dcéru.“ Mladý muž sa pri tejto novinke zachvel od vzrušenia a pri odpovedi sa mu triasol hlas:

„To bude naozaj veľká výhra, rád by som tie preteky videl.“

„To je úplne jednoduché – môže tam ísť každý,“ odpovedal tkáč. „Vzal by som ťa so sebou, ale sľúbil som, že utkám túto látku pre kráľa.“

„To je škoda,“ odvetil mladík zdvorilo, ale v srdci sa potešil, lebo chcel ísť sám.

Odišiel z domu, vošiel do hája stromov, ktorý stál vzadu, a vytiahol z vrecka škatuľku. Zdvihol veko a vyleteli z nej tri vtáčiky.

„Dobrý pán, čo máme pre teba urobiť?“ spýtali sa ho a on odpovedal: „Priveďte mi najkrajšieho koňa, akého kedy kto videl, najvznešenejšie šaty a topánky.“

„Už sú tu, pane,“ povedali vtáčiky, a tak sa aj stalo. A mladík ešte nikdy nevidel nič také nádherné.

Nasadol na koňa, vbehol na pole, kde sa zhromažďovali kone na veľké preteky, a zaujal medzi nimi svoje miesto. Bolo tam veľa dobrých zvierat, ktoré vyhrali mnohé preteky, ale kôň rybárovho syna ich všetky zanechal za sebou a na víťaznom stanovišti bol prvý. Kráľova dcéra naňho márne čakala, aby si prevzal svoju cenu, lebo sa vrátil do lesa, zosadol z koňa, obliekol si staré šaty, a prikázal skrinke, aby mu dala do vreciek zlato. Potom sa vrátil do domu tkáča a povedal mu, že zlato mu dal ten, kto vyhral preteky, a že tkáč si ho môže vziať za svoju láskavosť k nemu.

Keďže sa nikto neobjavil, aby si vyžiadal ruku princeznej, kráľ nariadil, aby sa konali ďalšie preteky, a rybárov syn vbehol do poľa ešte skvostnejšie oblečený ako predtým. Celkom ľahko sa mu podarilo všetkých súťažiacich zanechať ďaleko za sebou. Ani tentoraz si však svoju cenu nevyzdvihol. A tak sa stalo aj na tretí deň, keď sa zdalo, že sa na preteky zišli všetci ľudia v kráľovstve, pretože boli veľmi zvedaví, kto by mohol byť víťazom.

„Ak nepríde z vlastnej vôle, treba ho priviesť,“ povedal kráľ a poslov, ktorí videli tvár víťaza, poslal do všetkých ulíc mesta, aby ho našli. Trvalo to mnoho dní. A keď napokon našli mladíka v tkáčskej chalupe, bol taký špinavý a škaredý a mal taký zvláštny výzor, že vyhlásili, že to nemôže byť víťaz, ktorého hľadali, ale zlý zbojník, ktorý už zavraždil množstvo ľudí, ale vždy sa mu podarilo utiecť.

„Áno, musí to byť ten zbojník,“ povedal kráľ, keď rybárovho syna priviedli k nemu, „okamžite postavte šibenicu a obeste ho pred očami všetkých mojich poddaných, aby videli, ako znáša trest za svoje zločiny.“

Šibenicu teda postavili na vysokej plošine, rybárov syn na ňu vystúpil po schodoch a na vrchole sa obrátil, aby predniesol svoju poslednú reč, ktorá sa očakávala od každého odsúdeného, či už bol nevinný, alebo vinný. Keď hovoril, náhodou zdvihol ruku a kráľovská dcéra, ktorá tam bola po otcovom boku, uvidela meno, ktoré mu pod ňu napísala. S výkrikom vyskočila zo svojho miesta a oči divákov sa obrátili k nej.

„Počkajte! Počkajte!“ zvolala, sotva vedela, čo hovorí. „Ak toho muža obesia, v kráľovstve niet duše, ktorá by nezomrela tiež.“ Pribehla k miestu, kde stál rybárov syn, chytila ho za ruku a povedala:

„Otče, toto nie je žiaden zlodej ani vrah, ale víťaz troch pretekov. To on prelomil zaklínadlá, ktoré boli na mňa uvalené.“

Potom ho bez čakania na odpoveď zaviedla do paláca, kde sa vykúpal v horúcom kúpeli. Všetka špina, ktorú naňho uvalili víly, zmizla akoby mávnutím čarovného prútika. A keď sa obliekol do krásnych šiat, ktoré mu princezná poslala, vyzeral ako rovnocenný partner každej kráľovskej dcéry v celom Írsku. Zišiel do veľkej sály, kde ho čakala. Mali si veľa povedať, ale málo času. Pretože jej otec kráľ, princovia, ktorí ho navštívili, a všetci ľudia v kráľovstve boli ešte na svojich miestach a očakávali jej návrat.

„Ako si ma našiel?“ zašepkala, keď schádzali chodbou.

„Povedali mi to vtáky zo skrinky,“ odpovedal, ale viac povedať nemohol, pretože vyšli na otvorené priestranstvo, ktoré bolo preplnené ľuďmi. Boli tam aj princovia, ktorí sa zastavili.

„Ó, princovia!“ povedala a obrátila sa k nim, „keby jedného z vás dnes zabili, ostatní by utiekli. Ale tento muž mi dôveroval a trikrát mu odsekli hlavu. A pretože sa nebál, vezmem si radšej jeho ako jedného z vás, ktorí ste sem prišli, aby ste sa so mnou zosobášili. Mnohí králi sa ma tu snažili oslobodiť od zaklínadiel, ale nikomu sa to nepodarilo okrem tohto mládenca, Jána, syna rybára.

Potom bola veľká veselica a svadobná hostina. A syn rybára mal odvtedy dostatok všetkého a k tomu krásnu princeznú, ktorú veľmi miloval.

**Koniec**

2*/ Dcéra škandinávskeho trola

Andrew Lang

245. diel zo 400

dánska poviedka, počet slov 2480

Kedysi dávno žil jeden mládenec, ktorý si išiel hľadať prácu. Na svojej ceste stretol nejakého muža, ktorý sa ho spýtal, kam ide. Mládenec mu odpovedal, že si hľadá prácu, a cudzinec mu nato povedal:

„Potom môžeš slúžiť aj u mňa. Práve hľadám do služby mládenca, ako si ty. Dám ti veľmi dobrý plat – vrece peňazí za prvý rok, dve vrecia za druhý, a tri vrecia za tretí rok. Ale musíš mi slúžiť celé tri roky a poslúchať ma vo všetkom, akokoľvek zvláštna sa ti bude zdať úloha. Nemusíš sa obávať vstúpiť do mojej služby. Nehrozí ti žiadne nebezpečenstvo, len musíš vedieť poslúchať.“

Nuž hneď sa aj dohodli. Mládenec odišiel domov s mužom, u ktorého sa zamestnal. Bolo to naozaj zvláštne miesto. Muž žil v chatrči pri kopci uprostred hustého lesa. Mládenec tam nevidel okrem svojho pána nikoho. Ten muž bol vlastne obrovitý poloľudský trol, ktorý mal ohromnú moc nad ľuďmi aj zvieratami.

Nasledujúci deň mládenec začal so svojou službou. Prvou vecou, ktorú dostal na prácu, bolo nakŕmiť všetky divé zvieratá v lese. Medzi nimi boli vlky, medvede, srnky, a zajace. Trol ich všetky priviazal a zhromaždil vo svojej stajni dole pod zemou, ktorá bola až míľu dlhá. No aj tak sa mládencovi podarilo splniť túto úlohu za jeden deň. Trol ho pochválil a povedal, že to spravil veľmi dobre.

Nasledujúci deň povedal mládencovi:

„Dnes zvieratá nedostanú jesť. Nekŕmia sa každý deň. Môžeš si užiť voľno, až dokedy ich nebude treba zase nakŕmiť.“

Potom trol vyriekol nejaké slová, ktorým mladý muž nerozumel. Hneď nato sa však tento mládenec premenil na zajaca a vbehol do lesa. Musel neustále bežať, lebo všetci poľovníci naňho mierili a snažili sa ho zastreliť. Keď ho niekde zacítili psy, tak naňho štekali a naháňali ho. Bol jediným zvieraťom, ktoré bolo teraz v lese. Všetky ostatné trol uviazal vo svojej stajni. Preto sa ho každý poľovník v celej krajine snažil zastreliť. Avšak nikomu z nich sa to nepodarilo. Žiaden pes ho nevedel chytiť a žiadnemu strelcovi sa ho nepodarilo trafiť. Ustavične naňho strieľali, a on neustále bežal a bežal. Bol to nepokojný život, ale po čase si naň celkom zvykol. Vedel sa vyhnúť každému nebezpečenstvu, ktoré naňho číhalo. Dokonca sa zabával na tom, ako dokáže oklamať poľovníkov a psov, ktorí ho všade prenasledovali.

Takto prešiel celý rok. Potom si ho trol zavolal domov, lebo bol v jeho moci ako i ostatné zvieratá. Keď k nemu prišiel, trol povedal zase nejaké nezrozumiteľné slová a zajac okamžite nadobudol svoju ľudskú podobu.

„Nuž, ako sa ti páči slúžiť u mňa?“ spýtal sa trol. „A ako sa ti páčilo byť zajacom?“

Mládenec odpovedal, že sa mu to veľmi páčilo, že nikdy predtým nevedel bežať tak rýchlo po zemi. Trol mu ukázal vrece peňazí, ktoré zarobil, a mládenec sa veľmi potešil, že mu môže slúžiť aj ďalší rok.

Prvý deň druhého roka bol taký istý ako predošlý. Nakŕmil divé zvieratá v trolovej stajni. Keď tak urobil, trol vyriekol zase nejaké nezrozumiteľné slová a mládenec sa premenil na krkavca. Vyletel vysoko do vzduchu. Toto bolo preňho veľmi príjemné. Vedel sa pohybovať ešte rýchlejšie ako vtedy, keď bol zajacom. Psy ho teraz nemohli naháňať. Mal z toho veľké potešenie. No čoskoro zistil, že nemá ani trochu pokoja. Všetci strelci a poľovníci, ktorí ho zbadali, mierili naňho a strieľali po ňom, pretože v lese neboli žiadne iné vtáky. Trol ich všetky uviazal vo svojej stajni.

Keď si však všimol, že sa dokáže vyhnúť všetkým strelám, aj na toto si privykol. Takto prešiel celý rok. Potom si ho trol zavolal znova k sebe. Preriekol nejaké čudné slová a on nadobudol zase svoju ľudskú podobu.

„Nuž, ako sa ti páčilo byť krkavcom?“ spýtal sa ho trol.

„Veľmi sa mi to páčilo,“ povedal mládenec, „pretože nikdy predtým som nebol tak vysoko.“

Trol mu ukázal dve vrecia peňazí, ktoré zarobil počas toho roka. A mládenec bol veľmi rád, že môže zostať v jeho službe i ďalší rok.

Nasledujúci deň dostal za úlohu svoju starú prácu, nakŕmiť všetky divé zvieratá. Keď tak urobil, trol nad ním vyriekol nejaké slová a premenil ho na rybu, ktorú hodil do rieky. Plával a plával dolu prúdom. Myslel len na to, aké príjemné je nechať sa unášať tečúcou vodou v rieke. Takýmto spôsobom doplával až do mora. Plával ďalej a ďalej.

Napokon došiel až ku sklenenému palácu, ktorý stál na dne mora. Videl do všetkých izieb a siení. Všetko tam bolo veľmi nádherné. Všetok nábytok bol z bielej slonoviny, ozdobený perlami a pozlátený. Boli tam mäkké deky a vankúše všetkých farieb dúhy, krásne koberce, ktoré vyzerali ako najjemnejší mach, kvetiny a stromy so zvláštne zahnutými vetvami, zelené, žlté, biele, a červené, a takisto malé fontánky, ktoré vystrekovali vodu z najkrajších slimačích ulít do mušlí. Zároveň sa z nich po celom paláci ozývala tá najpríjemnejšia hudba.

No zo všetkého najkrajšie bolo mladé dievča, ktoré sa tam prechádzalo. Ale i napriek nádhere, ktorú malo okolo seba, vôbec nevyzeralo byť šťastné. Dievčina sa osamote prechádzala po paláci a bola veľmi smutná. Nikdy ani len nepomyslela na to, aby sa pozrela na vyleštené sklenené steny, ktoré boli všade okolo nej. Bola tým najkrajším stvorením, aké by si každý želal vidieť. Takto mládenec rozmýšľal, keď plával ako ryba okolo paláca a zo všetkých strán nazeral dovnútra.

„Skutočne by bolo lepšie, keby som bol teraz mužom než takouto nemou rybou, ako som teraz,“ pomyslel si. „Keby som si len mohol spomenúť na tie slová, ktoré povedal trol, keď ma zmenil do mojej vlastnej podoby. Možnože by som sa mohol zase stať mužom.“ Plával a rozmýšľal nad tým, až dokedy si nespomenul na slová, ktoré povedal trol. Potom sa ich pokúsil zopakovať. Hneď nato sa premenil na človeka, ktorý stál na dne mora.

Rýchlo vstúpil do paláca. Prišiel rovno k dievčine a prihovoril sa jej. Najprv bola z celej duše vystrašená. Lenže on bol k nej veľmi milý a hneď jej aj vysvetlil, ako sa tam dole dostal. Takže strach ju veľmi rýchlo opustil a napokon bola rada, že má nejakú spoločnosť. Konečne nebola v podmorskom paláci sama. Medzitým mládenec úplne zabudol, ako dlho tam je.

Jedného dňa mu však dievčina povedala, že už sa blíži čas, keď sa bude musieť znova stať rybou. Trol ho čoskoro mal zavolať k sebe domov. Ako človek by sa nikdy nebol dostal živý cez more, preto bude musieť zase nadobudnúť podobu ryby. Potom mu povedala, že ona je dcérou toho istého trola, ktorému on slúži. Že ju tam zatvoril, aby sa s nikým nestretávala. No teraz sa jej podarilo vymyslieť plán, ako by sa mohli znova stretnúť a stráviť spoločne zvyšok svojich životov. Avšak bolo toho veľa, na čo všetko musel dávať pozor.

Povedala mu, že všetci králi v krajine majú voči jej otcovi trolovi dlh. Spomenula kráľa, ktorý má zaplatiť ako prvý, inak príde o hlavu.

„A on to nevie zaplatiť,“ povedala. „Viem to naisto. Najprv musíš ukončiť svoju službu u môjho otca. Tri roky sú u konca a ty budeš môcť slobodne odísť. Choď so svojimi šiestimi vrecami peňazí do kráľovstva, o ktorom som ti povedala. A tam vstúp do služby u kráľa.

Keď príde čas, aby zaplatil svoj dlh, bude veľmi nepokojný, čo si rýchlo všimneš. Potom mu povedz, že veľmi dobre vieš, čo ho trápi, a to je dlh, ktorý má voči trolovi, ale nemá ho ako zaplatiť. Povedz mu, že mu môžeš požičať peniaze. Dlh je presne šesť vriec peňazí, ktoré dostaneš. Avšak požičaj mu ich len pod podmienkou, že ho budeš môcť odprevadiť k trolovi, keď pôjde zaplatiť svoj dlh, a že budeš môcť pred ním bežať ako jeho šašo. Keď prídete k trolovmu obydliu, musíš robiť rôzne pochabé kúsky, porozbíjať tam okná a všetko ostatné tam začať ničiť.

Môj otec sa veľmi nahnevá. A keďže kráľ musí byť zodpovedný za to, čo robí jeho šašo, tak ho odsúdi. Dokonca aj napriek tomu, že zaplatil svoj dlh. Bude musieť zodpovedať tri otázky, inak príde o život.

Prvá otázka, ktorú sa môj otec opýta, bude: „Kde je moja dcéra?“ Vtedy pristúp k nemu a odpovedz: „Ona je na dne mora.“ Potom sa ťa opýta, či by si ju vedel rozpoznať. Odpovedz mu, že áno. Potom privedie pred teba celú skupinu žien, ktoré po jednej prídu pred teba, aby si rozhodol, ktorá z nich je jeho dcéra. Vôbec ma nebudeš vedieť rozpoznať. Preto keď pôjdem okolo teba, ťa chytím za ruku, aby si si ma všimol. Budeš ma musieť hneď pevne chytiť a nepustiť. Vtedy odpovieš na jeho prvú otázku.

Jeho ďalšia otázka bude táto: „Kde je moje srdce?“ Vystúp dopredu a odpovedz: „Tvoje srdce je v rybe.“ On sa ťa opýta: „Vieš spoznať tú rybu?“ Prikáže rôznym druhom rýb, aby predstúpili pred teba, a ty budeš musieť rozhodnúť, v ktorej rybe sa nachádza. Ja sa budem snažiť byť neustále po tvojom boku. Keď príde pred teba tá správna ryba, stlačím ti ruku. Hneď nato chyť tú rybu a rozrež ju. To bude trolov koniec. Už sa ťa nebude pýtať viacej otázok a my sa budeme môcť slobodne zosobášiť.“

Keď sa mládenec dozvedel všetky potrebné inštrukcie, čo má urobiť, keď sa dostane na breh, ďalšou vecou bolo spomenúť si na slová, ktorými ho trol premenil na rybu. Avšak on ich zabudol. Nevedelo ich ani dievča. Celý deň bol úplne zúfalý. Neustále nad tým rozmýšľal, ale bezúspešne. Počas noci vôbec nemohol zaspať. Nad ránom sa mu začalo driemať. A vtedy si v polospánku zrazu spomenul na trolove slová. Rýchlo zopakoval tie slová a v tej istej chvíli sa premenil na rybu a vkĺzol do mora. Okamžite nato ho trol zavolal k sebe. Plával z mora do rieky až k brehu, kde stál trol, ktorý ho tými istými slovami premenil späť do ľudskej podoby.

„Nuž, ako sa ti páčilo byť rybou?“ spýtal sa trol.

Mládenec povedal, že to sa mu páčilo najviacej. A ako si každý vie domyslieť, vôbec neklamal.

Trol mu ukázal tri vrecia peňazí, ktoré zarobil za posledný rok. Stáli hneď vedľa ďalších troch. Všetkých šesť vriec mu teraz patrilo.

„Možnože by si mi mohol slúžiť ešte jeden rok,“ povedal trol. „Dostal by si ešte šesť vriec peňazí. To by si ich mal spolu dvanásť. A to je už celkom slušná kopa peňazí.“

„Nie,“ povedal mládenec a pomyslel si, že už tu robil dosť dlho. Bol nedočkavý slúžiť na nejakom inom mieste a naučiť sa spôsoby iných ľudí. Ale dodal, že sem, možno, ešte niekedy v budúcnosti príde.

Trol mu povedal, že vždy bude uňho vítaný. Verne odslúžil tri roky, na ktorých sa dohodli, takže nemá žiadne námietky voči jeho odchodu.

Mládenec si zobral svojich šesť vriec peňazí a vybral sa s nimi do kráľovstva, o ktorom mu rozprávala jeho milá. Svoje peniaze zahrabal na osamotené miesto blízko kráľovského paláca. Potom vošiel dnu a požiadal, aby ho vzali do služby. Jeho žiadosti vyhoveli a zamestnali ho ako chovateľa kráľovských koní.

Ako sa čas míňal, si všimol, že kráľ začínal byť stále smutnejší a veľmi užialený. Z ničoho nemal radosť a vôbec nebol šťastný. Jedného dňa prišiel i do stajne. Náhodou tam bol vtedy len tento mládenec, ktorý sa ho rovno opýtal, že s jeho kráľovským dovolením by sa chcel dozvedieť, prečo je vždy taký smutný.

„Nemá zmysel o tom rozprávať,“ povedal kráľ, „Aj tak mi s tým nebudeš vedieť pomôcť.“

„S tým si nemôžte byť taký istý,“ povedal mládenec. „Veľmi dobre viem, čo vás ťaží, a mám plán ako získať peniaze na zaplatenie vášho dlhu.“

To už bola potom úplne iná záležitosť. Kráľ si teda pohovoril so svojím čeľadníkom, ktorý mu povedal, že mu môže poľahky požičať šesť vriec peňazí. Ale že má jednu podmienku. Keď pôjde kráľ zaplatiť svoj dlh, musí mu dovoliť, aby ho mohol sprevádzať oblečený ako dvorný šašo a bežať pred ním. Že síce spôsobí nejaké starosti, za ktoré sa kráľ bude musieť zodpovedať, ale potom to napraví a nikomu sa nič zlého nestane.

Kráľ veľmi ochotne súhlasil so všetkým, čo mládenec navrhol. Už bol najvyšší čas, aby odišli. Tak sa vybrali na cestu.

Keď prišli k príbytku trola, namiesto chatrče tam stál veľký zámok. Vyzeral, ako keby bol postavený z čistého skla. Mládenec bežal pred kráľom ako kráľovský šašo. Niekedy bežal dopredu, inokedy dozadu. Stál na hlave a niekedy na nohách. Takto porozbíjal na drobné črepy množstvo sklenených okien a dverí. Bolo to niečo strašné. Poprevracal všetko, čo sa dalo. Urobil tam hrozný neporiadok.

Trol vybehol von. Bol taký nahnevaný a rozzúrený, že sa hneď vyvŕšil na kráľovi a obvinil ho z toho, že sem so sebou priviedol takého pochábľa, ktorý mu tam všetko porozbíjal. A že určite nebude môcť zaplatiť škodu, ktorú mu narobil jeho šašo, keď nedokáže splatiť ani svoj starý dlh.

Vtedy sa ozval šašo a povedal, že ten dlh môže kráľ ihneď splatiť. Kráľ pristúpil bližšie a ukázal trolovi šesť vriec peňazí, ktoré mu mládenec požičal. Odmerali ich a bolo v nich presne toľko, koľko kráľ dlhoval. S týmto trol nepočítal, ale nemohol voči tomu urobiť žiadne námietky. Starý dlh bol čestne zaplatený.

Avšak stále ešte zostávala škoda, ktorú urobil kráľov šašo v ten deň, a kráľ nemal nič, čím by ju zaplatil. Trol teda odsúdil kráľa na zodpovedanie troch otázok alebo na istú smrť.

Nedalo sa nič iné robiť, len sa pokúsiť odpovedať na trolove hádanky. Šašo sa postavil vedľa kráľa a trol položil svoju otázku:

„Kde je moja dcéra?“

Šašo sa ozval a povedal: „Tvoja dcéra je na dne mora.“

„Ako to vieš?“ spýtal sa trol.

„Malá rybka ju tam uvidela,“ povedal šašo.

„Spoznal by si ju?“ spýtal sa trol.

„Áno, priveď ju,“ odpovedal šašo.

Trol priviedol celý zástup žien, ktoré prechádzali vedľa nich, jedna za druhou. Ale všetko to boli len tiene a očný klam. Až medzi poslednými bola skutočná trolova dcéra, ktorá ho uštipla, keď prechádzala vedľa neho. Šašo ju hneď chytil okolo pása a pevne ju držal. Trol musel pripustiť, že hádanku sa im podarilo vyriešiť.

Potom sa trol znovu spýtal: „Kde je moje srdce?“

„Tvoje srdce je v rybe,“ povedal šašo.

„Spoznal by si tú rybu?“ spýtal sa trol.

„Áno, priveď ju sem,“ povedal šašo.

Vtedy všetky druhy rýb začali plávať vedľa nich. Medzitým trolova dcéra stála vedľa mládenca. Keď napokon prišla aj tá správna ryba, postrčila ho. On tú rybu uchopil. Vytiahol nôž. Roztvoril ju a vybral z nej srdce, ktoré rozrezal napoly.

V tom istom momente trol spadol mŕtvy na zem a rozpadol sa na drobné kúsky. Už mu nikto nemusel splácať dlh. Všetky divé zvieratá a vtáky, ktoré chytil a ukryl v podzemí, boli teraz voľné. Zvieratá sa hneď rozbehli po lese a vtáky sa vrátili na oblohu.

Mládenec a jeho milá vstúpili do zámku, ktorý bol teraz ich. Mali kráľovskú svadbu. Všetci králi, ktorí dlžili trolovi peniaze, boli teraz bez dlhu. Prišli im na svadbu a z mládenca spravili svojho cisára, ktorý nad nimi panoval a udržiaval medzi nimi mier. On a jeho krásna cisárovná si potom spolu žili na svojom zámku s radosťou a vo veľkom prepychu. A ak náhodou nepomreli, žijú tam až do dnešných čias.

**Koniec**

3*/ Farmár Číbrada

Peter Christen Asbjornsen

246. diel zo 400

nórska poviedka, počet slov 2500

Kedysi dávno, kde namiesto dažďa z oblohy padal veľký hrach, si spokojne žil jeden muž so svojou ženou. Mali jediného syna. Volali ho Jakub. Jeho matka si myslela, že jeho povinnosťou je, aby išiel niekomu do služby. Tak povedala svojmu manželovi, aby ho dal niekam zamestnať.

„Musíš mu zohnať také dobré miesto, aby sa stal majstrom všetkých majstrov,“ povedala a potom im zabalila do tašky nejaké jedlo a trochu tabaku.

No aj keď boli u mnohých majstrov, všetci povedali, že by vedeli mládenca urobiť takým dobrým, ako sú oni, ale lepším od nich nie. Keď sa muž vrátil domov ku svojej starej žene s takouto odpoveďou, povedala mu:

„Daj ho hocikam na výučbu, ale budem spokojná len vtedy, ak sa z neho napokon stane majster všetkých majstrov.“ Potom im ešte raz vložila do batoha nejaké jedlo a trochu tabaku. A muž so synom sa znovu vybrali do sveta na skusy.

Keď prešli hodnú vzdialenosť, dostali sa až tam, kde bol ľad. Tam stretli muža s povozom. Ťahal ho čierny kôň.

„Kam idete?“ spýtal sa ich.

„Musím ísť zohnať pre syna niekoho, kto ho zoberie k sebe za učňa a bude schopný ho naučiť také obchodné remeslo, že sa napokon z neho stane majster všetkých majstrov. Pretože moja žena je z takej zámožnej a majetnej rodiny, že dané remeslo považuje za najvhodnejšie povolanie, ktoré by sa mal naučiť,“ povedal muž.

„Potom sme sa teda nestretli zbytočne,“ povedal muž z voza, „lebo ja som taký muž, ktorý to vie urobiť, a práve teraz hľadám niekoho do služby na výučbu. Hej, sadaj za mňa,“ povedal chlapcovi a kôň s nimi vyletel rovno do neba.

„Nie, kdeže, počkaj chvíľu!“ zakričal chlapcov otec. „Ja potrebujem vedieť tvoje meno a kde žiješ.“

„Tak teda ja som doma na severe i juhu, na východe i západe, a volám sa farmár Číbrada,“ povedal majster. „Môžeš sem prísť znovu o rok a ja ti poviem, či mi tvoj syn vyhovuje.“ Potom pokračovali vo svojej dlhej ceste a zmizli v čase.

Keď muž prišiel domov, jeho stará manželka sa ho spytovala, ako pochodil so svojím synom.

„Ach, len nebesá vedia, čo sa s ním stalo!“ povedal muž. „Vyleteli hore do vzduchu.“ A potom jej rozpovedal všetko, čo sa im prihodilo.

Ale keď žena počula túto zvesť a zistila, že jej muž vôbec nevie, ako vlastne pochodil, či sa tam ich syn naučí potrebné znalosti, kedy skončí jeho výučba a kde vlastne odišiel, nabalila ho znovu, aby to zistil. Do jeho batoha mu nabalila jedlo a dobrý šnupavý tabak a jej muž sa znova vybral na cesty.

Keď kráčal nejaký čas, prišiel k veľkému lesu. Prechádzal ním celý deň. Keď sa začalo stmievať, uvidel v diaľke žiariť veľké svetlo. Nuž sa vybral smerom k nemu. Po dlhom, dlhom čase prišiel k malej chatrči na úpätí skaly. Pred ňou stála stará žena. Vyťahovala vedro vody zo studne so svojím nosom. Mala ho taký dlhý.

„Dobrý večer, dobrá matka,“ povedal muž.

„Dobrý večer aj tebe,“ povedala stará žena. „Počas sto rokov ma ešte nikto nenazval dobrou matkou.“

„Nájdem tu u vás dnes v noci prístrešok na prespanie?“ spýtal sa muž.

„Nie,“ odpovedala stará žena. Ale muž vytiahol svoj šnupavý tabak a začal si ho vychutnávať. I ponúkol jej kúsok z neho. Ona bola z toho taká nadšená, že začala tancovať. V zápale radosti mu napokon dovolila u nej prenocovať. Zakrátko nato sa jej muž opýtal, či vie niečo o farmárovi Číbradovi.

Povedala mu, že o ňom nevie vôbec nič. Ale že ona vládne všetkým štvornohým zvieratám a niektoré z nich ho možno poznajú. Tak zapískala na píšťalku, ktorú mala pri sebe, a za chvíľu sa pri nej zhromaždili. I všetkých zvierat sa na to spýtala. Lenže žiadne z nich nevedelo nič o farmárovi Číbradovi.

„Nuž,“ povedala stará žena, „my sme tri sestry. Jedna z nás by mohla vedieť, kde sa ten farmár nachádza. Môžeš si požičať môjho koňa a povoz. Do nasledujúcej noci sa dostaneš k druhej z nás. Ale pozor, jej dom je tristo míľ ďaleko. Choď najkratšou cestou.“

Muž sa teda ráno vybral na cestu k nej. Prišiel tam k večeru. Aj tu uvidel pri studni jednu starú ženu, ktorá naberala vodu do vedra so svojím nosom.

„Dobrý večer, dobrá matka,“ povedal muž.

„Dobrý večer aj tebe,“ povedala druhá stará žena. „Počas sto rokov ma ešte nikto nenazval dobrou matkou.“

„Nájdem tu prístrešok u vás dnes v noci na prespanie?“ spýtal sa muž.

„Nie,“ odpovedala stará žena. Ale muž vytiahol svoj šnupavý tabak a začal si ho vychutnávať. I ponúkol jej kúsok z neho. Ona bola z toho taká nadšená, že začala tancovať. V zápale radosti mu napokon i ona dovolila prenocovať. Vtedy sa jej spýtal na farmára Číbradu.

Nevedela o ňom nič, ale vládla všetkým rybám. Povedala, že niektoré z nich, možno, o ňom budú vedieť. Zapískala na píšťalku, ktorú mala pri sebe, a všetky z nich sa pri nej hneď zhromaždili. Spýtala sa ich naňho. Lenže žiadna z nich nevedela nič o farmárovi Číbradovi.

„Nuž,“ povedala druhá stará žena, „mám ešte jednu sestru. Ona by snáď mohla niečo o ňom vedieť. Žije šesťsto míľ odtiaľto. Môžeš si zobrať môjho koňa a povoz. Dostaneš sa tam zajtra v noci.“

Ešte pred brieždením sa vybral na dlhú cestu. Prišiel k nej pri západe slnka. Stará žena stála pri ohni a prehrabávala sa v pahrebe svojím veľmi dlhým nosom.

„Dobrý večer, dobrá matka,“ povedal muž.

„Dobrý večer aj tebe,“ povedala tretia stará žena. „Počas sto rokov ma ešte nikto nenazval dobrou matkou.“

„Nájdem tu prístrešok u vás dnes v noci na prespanie?“ spýtal sa muž.

„Nie,“ odpovedala stará žena. Ale muž vytiahol svoj šnupavý tabak a začal si ho vychutnávať. I ponúkol jej kúsok z neho. Ona bola z toho taká nadšená, že začala tancovať. V zápale radosti mu napokon dovolila prenocovať vo svojom dome. Potom sa jej spýtal na farmára Číbradu. Ani ona o ňom vôbec nič nevedela. No vládla všetkému vtáctvu. Zapískala na svojej píšťalke a všetky vtáky sa okolo nej zhromaždili. Orol doletel ako posledný. Keď sa ho spýtala na farmára Číbradu, povedal, že práve ide od neho. Hneď nato mu táto tretia stará žena povedala, aby ukázal tomu mužovi cestu k farmárovi Číbradovi. Ale orol sa potreboval najskôr niečoho najesť. A chcel si trochu oddýchnuť a počkať až do druhého dňa. Pretože bol taký unavený z dlhej cesty, že nebol už schopný ani vzlietnuť zo zeme.

Keď sa orol dostatočne najedol a dobre si oddýchol, stará žena mu vytrhla z chvosta jedno pierko. A usadila muža na orla namiesto vytrhnutého pierka. Orol s ním odletel do veľkej výšky a diaľky. K farmárovi Číbradovi doleteli pred polnocou.

Keď tam doleteli, orol mu povedal:

„Pred dverami leží veľa mŕtvych tiel, ale nesmieš sa tým znepokojovať. Ľudia, ktorí sú vo vnútri, všetci tuho spia. Takže sa ľahko nezobudia. Musíš ísť priamo ku kredencu. Zober odtiaľ tri kúsky chleba. Keď budeš počuť farmára Číbradu chrápať, vytrhni mu tri pierka z jeho hlavy. Neboj sa, vôbec ho to zobudí.“

Muž tak urobil. Keď vzal kúsky chleba, vytrhol farmárovi z hlavy jedno pierko.

„Úf!“ zvolal zo sna farmár Číbrada.

Potom mu muž vytrhol druhé pierko. Farmár Číbrada znovu skríkol: „Úf!“

Ale keď mu muž vytrhol tretie pero, farmár Číbrada skríkol tak hlasno, že si muž myslel, že sa steny, tehly i malta na dome rozsypú na kúsky. No farmár pokračoval vo svojom spaní. Keď muž vyšiel von, orol mu povedal, čo má ďalej urobiť. Poslúchol ho. Išiel ku dverám stajne. Tam sa potkol o ťažký kameň, ktorý zdvihol. Pod ním ležali tri triesky z dreva. Tie zodvihol tiež. Zatlačil na dvere na stajni a otvoril ich. Hodil na zem kúsky chleba a pribehol zajac, ktorý ich zjedol. Toho zajaca chytil a zodvihol. S tým všetkým prišiel k orlovi. Ten mu povedal, aby mu vytrhol z chvosta tri perá a namiesto nich, aby tam uložil zajaca, kameň a drevené triesky. Aby ich potom všetkých mohol odniesť domov.

Keď orol letel už hodný čas, pristál na vysokej skale.

„Vidíš niečo?“ spýtal sa.

„Áno, letí k nám kŕdeľ vrán,“ povedal muž.

„Potom musíme letieť trochu ďalej,“ povedal orol a vzlietol a letel ďalej.

Po krátkom čase sa spýtal znovu:

„Vidíš niečo teraz?“

„Áno, vrany sú teraz bližšie za nami,“ povedal muž.

„Tak teda zhoď dolu tri pierka, ktoré si farmárovi Číbradovi vytrhol z hlavy,“ povedal orol.

Muž tak urobil. Hneď ako tak spravil, sa pierka zmenili na kŕdeľ krkavcov, ktoré začali zaháňať vrany naspäť domov. Potom orol letel s mužom oveľa ďalej. Ale po čase sa unavil a oddýchol si na ďalšej skale.

„Vidíš niečo teraz?“ spýtal sa.

„Nie som si veľmi istý,“ odpovedal muž, „ale myslím, že vidím prichádzať niečo z veľkej diaľky.“

„Potom urobíme dobre, keď budeme letieť trochu ďalej,“ povedal orol a leteli ďalej.

„Vidíš už niečo?“ spýtal sa orol po nejakom čase, ako leteli.

„Áno, už sa k nám približuje sám farmár,“ povedal muž.

„Tak zhoď dolu drevené triesky, ktoré si vzal spod šedého kameňa. Hneď ako tak urobil, vyrástol z nich veľký hustý les. A farmár Číbrada musel ísť domov pre sekeru, aby si cezeň prerúbal cestu. Tak orol mohol pokračovať bez prestávky vo svojom lete dlhú, dlhú cestu. Ale predsa sa len unavil a sadol si na strom, ihličnatú jedľu.

„Vidíš ešte niečo za nami?“ spýtal sa.

„Áno, hoci si tým nie som celkom istý,“ povedal muž, „ale myslím, že som zachytil letmým pohľadom niečo veľmi ďaleko.“

„Musíme letieť ešte trochu ďalej,“ povedal orol a zase pokračovali v lete. „Teraz musíš zhodiť ten veľký kameň, ktorý si zobral od dverí do stajne.“

Muž tak urobil. A ten sa premenil na veľkú kamenistú horu, cez ktorú sa musel farmár Číbrada prerúbať, aby ich mohol ďalej prenasledovať. Ale ako tak robil, uprostred hory si zlomil nohu. Tak sa musel vrátiť domov a ošetriť si ju.

Zatiaľ čo to robil, orol zaletel spolu so zajacom a s mužom až k ich domu. Keď prišli domov, muž išiel na cintorín pri kostole. Posypal zajaca kresťanskou zeminou a ten sa hneď premenil na jeho syna Jakuba.

Keď bol v meste trh, mladík sa premenil na bieleho koňa, belka. Nakázal otcovi, aby s ním išiel na trhovisko.

„Ak ma niekto bude chcieť kúpiť,“ povedal, „povedz mu, že chceš za mňa sto dolárov. Ale nesmieš zabudnúť dať mi dole ohlávku. Pretože ak zabudneš, už nikdy nebudem môcť odísť od farmára Číbradu. On je ten muž, ktorý príde a bude ma chcieť kúpiť.“

A tak sa i stalo. Na trhu za ním prišiel vyjednávač s koňmi a chcel od neho kúpiť jeho koňa. Muž dostal za neho sto dolárov. Keď bola urobená dohoda, Jakubov otec dostal peniaze. Vyjednávač s koňmi chcel i ohlávku.

„To nebolo súčasťou obchodného jednania,“ povedal muž, „a ohlávku nedostaneš. Mám i ďalšie kone, ktoré potrebujem predať.“

Tak každý z nich išiel svojou cestou. Vyjednávač s koňmi nezašiel príliš ďaleko a Jakub nadobudol svoju pôvodnú podobu. A keď muž prišiel domov, už sedel na lavičke pri peci.

Nasledujúci deň sa zmenil na hnedého koňa, hnedáka. Povedal svojmu otcovi, aby s ním išiel na trhovisko.

„Ak príde k tebe kupec a bude ma chcieť kúpiť,“ povedal Jakub, „povedz mu, že chceš dvesto dolárov, ktoré ti on vďačne dá. Potom ťa pohostí. Ale čokoľvek budeš piť či urobíš, nezabudni vziať zo mňa ohlávku. Inak ma už nikdy neuvidíš.“

A tak sa i stalo. Muž dostal za koňa svojich dvesto dolárov. A veľmi dobre sa s ním zaobchádzalo. No predtým než sa rozišli, nezabudol dať dolu ohlávku. To si zapamätal. Ale kupec nezašiel príliš ďaleko a mladík nadobudol znovu svoju pôvodnú podobu. A keď muž prišiel domov, Jakub už zase sedel na lavičke vedľa pece.

Na tretí deň sa situácia opakovala. Mladík sa zmenil na veľkého čierneho koňa, černáka. Povedal svojmu otcovi, že ak príde kupec, ktorý ho bude chcieť kúpiť, nech zoberie za neho tristo dolárov. Že potom ho určite dobre pohostí a bude spokojný s výhodnou kúpou. Ale ak ho potom pozve na dobrú hostinu alebo mu i dá niečo na pitie, nech mu nezabudne dať dolu ohlávku. Lebo inak nebude môcť odísť od farmára Číbradu, ako dlho len bude žiť.

„Nie, neboj sa,“ povedal muž, „nezabudnem.“

Keď sa dostali na trhovisko, dostal tristo dolárov. Ale farmár Číbrada ho tak dobre pohostil, že v rámci spokojnosti a dobrej pohody úplne mu zabudol sňať dolu ohlávku. Tak teraz farmár Číbrada celý spokojný odišiel spolu s koňom, ktorý mal nasadenú ohlávku.

Keď prešiel istú vzdialenosť, musel ísť do baru, mal chuť na koňak. Tak postavil sud plný červených horúcich klincov koňovi rovno pod nos. Potom uviazal ohlávku pevne ku skobe a vošiel rovno do baru. Kôň tam zostal stáť pevne priviazaný. Dupal, kopal, funel, a staval sa na zadné. A tu vyšlo dievča, ktoré si pomyslelo, že je to predsa hriech takto nezdravo zaobchádzať s koníkom.

„Ách, úbohé stvorenie, čo to len máš za pána, že s tebou takto zaobchádza!“ povedala a vytiahla ohlávku zo skoby, takže kôň sa mohol otočiť okolo a zjesť ovos siaty, čo tam bol.

„Už som tu!“ zvrieskol farmár Číbrada a vybehol z dverí. Ale kôň už striasol dolu ohlávku a skočil do malého rybníka, ktorý bol obďaleč. Tam sa premenil na malú rybku. Farmár Číbrada skočil za ním a premenil sa na veľkú šťuku. Jakub sa premenil na holuba. Farmár Číbrada sa okamžite premenil na jastraba a začal naň útočiť. Práve vtedy stála pri okne kráľovského paláca princezná a sledovala urputný boj.

„Keby si vedel toľko, čo ja viem, vletel by si mi cez okno dovnútra,“ prihovorila sa princezná holubovi. Tak holub vletel dnu cez okno, premenil sa znovu na Jakuba a povedal jej všetko, čo sa stalo.

„Zmeň sa na zlatý prsteň a navleč sa mi na prst,“ povedala princezná.

„Nie, to nebude fungovať,“ povedal Jakub, „lebo potom farmár Číbrada privodí kráľovi chorobu a okrem neho sa nenájde nikto iný, kto ho bude vedieť vyliečiť. A keď ho vylieči, bude za odmenu požadovať ten zlatý prsteň.“

„Ja poviem, že ho mám od matky a že sa s ním nemienim rozlúčiť,“ povedala princezná.

Tak sa Jakub premenil na zlatý prsteň a navliekol sa princeznej na prst. Farmár Číbrada spočiatku nevedel, ako by ho mohol získať. No lenže to, čo predpovedal mladík, sa stalo skutočnosťou.

Kráľ ochorel. Nebolo lekára, ktorý by ho vedel vyliečiť. Až k nemu prišiel farmár Číbrada a ten ho zbavil nemoci. Ako odmenu požadoval za to prsteň, ktorý nosila na prste princezná.

Tak kráľ poslal posla ku princeznej, aby mu dala ten prsteň. Avšak ona to odmietla so slovami, že ho zdedila po svojej matke. Keď o tom informovali kráľa, ten vbehol do zúrivého hnevu a povedal, že to je jedno od koho ho zdedila, on ten prsteň jednoducho chce a aj ho dostane.

„Nuž, je zbytočné sa preto hnevať,“ povedala princezná, „lebo ho nemôžem dostať dolu z prsta. Ak chceš ten prsteň, budeš si ho musieť zobrať spolu i s prstom!“

„Len ma nechaj vyskúšať stiahnuť ti ho a uvidíš, že veľmi rýchlo pôjde z prsta von,“ povedal farmár Číbrada.

„Nie, ďakujem, vyskúšam sama,“ povedala princezná a išla ku kozubu. Položila na prsteň trochu popola. A prsteň zišiel dolu a stratil sa v popole ohniska.

Farmár Číbrada sa zmenil na zajaca, ktorý škriabal a zoškraboval ohnisko, aby v ňom našiel ten prsteň, až mu popol vbehol do uší. Ale Jakub sa zmenil na líšku a odhryzol zajacovi hlavu. A ak farmár Číbrada bol ovládaný trebárs i diablom, všetko zlo spolu s ním bolo teraz už u konca.

Mládenec si potom zobral za manželku princeznú a bol s ňou šťastný navždy až doteraz.

**Koniec**

4*/ Srdce opice

Edward Steere (edwod stír)

247. diel zo 400

svahilská poviedka, počet slov 2500

Kedysi dávno stálo v malom zelenom údolí na úpätí útesu mestečko, ktoré tvorili nízke chatrče. Ľudia si samozrejme dávali veľký pozor, aby svoje domy postavili mimo dosahu najvyššieho prílivu, ktorý by mohol západný vietor vyniesť na breh. Na samom okraji mestečka vyrástol taký veľký strom, že polovica jeho konárov visela nad chatrčami a druhá polovica nad hlbokým morom priamo pod útesom, kam často priplávali žraloky a špliechali sa v priezračnej vode. Konáre samotného stromu boli obťažkané ovocím a každý deň pri východe slnka bolo možné vidieť veľkú sivú opicu, ako sedí na najvyšších konároch, raňajkuje a s potešením si tam vrieska.

Keď opica zjedla všetko ovocie na mestskej strane stromu, prehupla sa po konároch do časti, ktorá visela nad vodou. Kým si vyhliadla pekné tienisté miesto, kde by sa mohla pohodlne usadiť, si všimla žraloka, ktorý ju zdola pozoroval lačnými očami.

„Môžem pre teba niečo urobiť, priateľ môj?“ opýtala sa opica zdvorilo.

„Ach, keby si mi len hodila dolu nejaké tie dobroty zo stromu, bol by som ti veľmi vďačný,“ odpovedal žralok. „Po päťdesiatich rokoch života na rybách začneš cítiť, že by si chcela zmenu. A ja som tak veľmi, veľmi unavený z chuti soli.“

„No, ja tiež nemám rada soľ,“ povedala opica, „takže ak otvoríš ústa, hodím ti do nich toto krásne šťavnaté jantárové jablko,“ a ako hovorila, odtrhla jedno z konára tesne nad svojou hlavou. No trafiť žraločiu papuľu nebolo také ľahké, ako predpokladala, aj keď sa tvor otočil na chrbát. Prvé jantárové jablko trafilo jeden z jeho zubov a skotúľalo sa do vody. Druhýkrát však mala opica viac šťastia a plod spadol priamo medzi žraločie čeľuste.

„Ach, aké je to dobré!“ zvolal žralok. „Pošli mi, prosím, ďalšie.“ A opicu omrzelo zbierať jantárové jablká oveľa skôr, ako žraloka omrzelo ich jesť.

„Už je neskoro a ja musím ísť domov za svojimi deťmi,“ povedala nakoniec, „ale ak tu budeš zajtra v rovnakom čase, zhodím ti ďalšie ovocie.“

„Ďakujem, ďakujem! Ani nevieš, akú si mi urobila radosť,“ povedal žralok a ako sa od radosti pousmial, ukázal všetky svoje veľké škaredé zuby a odplával do tieňa v nádeji, že sa vyspí, kým opica opäť príde.

Opica a žralok spolu raňajkovali celé týždne a bolo zázrakom, že im na strome ešte stále zostalo nejaké ovocie. Rýchlo sa spriatelili a navzájom si rozprávali o svojich domovoch a deťoch a o tom, ako ich naučiť všetko, čo potrebujú vedieť. Zrazu začala byť opica dosť nespokojná so svojím zeleným domčekom v palmovom háji za mestom a túžila vidieť tie zvláštne veci pod morom, o ktorých počula od žraloka. Žralok to vnímal veľmi jasne a opisoval ešte väčšie zázraky a opica bola čoraz pochmúrnejšia, keď počúvala.

Táto situácia sa vyvíjala týmto smerom stále ďalej a ďalej, keď jedného dňa žralok povedal:

„Naozaj neviem, ako sa ti poďakovať za všetku tvoju láskavosť počas týchto týždňov. Nemám tu nič, čo by som ti mohol ponúknuť. Ale keby si súhlasila, že pôjdeš so mnou ku mne domov, veľmi rád by som ti dal všetko, čo by sa ti mohlo zapáčiť.“

„Nič lepšie by som nechcela,“ zvolala opica a zuby jej drkotali, ako vždy, keď bola spokojná. „Ale ako by som sa tam dostala? Určite nie po vode! Fuj! Je mi zle, keď na to pomyslím!“

„Ale to ťa nemusí trápiť,“ odpovedal žralok, „stačí, keď si sadneš na môj chrbát, a ja sa ti zaväzujem, že sa ťa nedotkne ani kvapka vody.“

A presne to sa i stalo. Hneď ráno po raňajkách žralok doplával tesne pod strom a opica mu elegantne skočila na chrbát bez toho, aby na ňu vyšplechlo čo i len trochu vody. Po niekoľkých minútach – lebo spočiatku sa trochu bála svojej zvláštnej polohy – sa opica začala veľmi tešiť a kládla žralokovi tisíce otázok o rybách, morských riasach a čudne tvarovaných morských živočíchoch, ktoré plávali okolo nich. A keďže jej žralok vždy dal nejakú odpoveď, opica vôbec netušila, že mnohé z rýb, ktoré videli, boli pre jej sprievodcu rovnako nové ako pre ňu.

Slnko už šesťkrát vyšlo a zapadlo, keď žralok zrazu povedal: „Priateľka moja, už sme prešli polovicu našej cesty a je čas, aby som ti niečo povedal.“

„Čo je to?“ opýtala sa opica. „Dúfam, že nič nepríjemné, lebo hovoríš dosť vážne.“

„Ale nie! Vôbec nič. Len som sa krátko pred odchodom dopočul, že sultán mojej krajiny je veľmi chorý a že jediná vec, ktorá ho vylieči, je opičie srdce.“

„Chudák, je mi ho veľmi ľúto,“ odpovedala opica, „ale bolo nerozumné, že si mi to nepovedal, kým sme vyrazili.“

„Čo tým myslíš?“ spýtal sa žralok, ale opica, ktorá teraz pochopila celú zápletku, neodpovedala hneď, lebo zvažovala, čo má povedať.

„Prečo si tak ticho?“ opýtal sa žralok znova.

„Rozmýšľala som, aká je škoda, že si mi to nepovedal, keď som bola ešte na súši. Pretože potom by som si priniesla svoje srdce so sebou.“

„Tvoje srdce?! Prečo tu nie je tvoje srdce?“ povedal žralok so zmäteným výrazom.

„Veď to! Samozrejme že tu nemám svoje srdce. Je možné, že nevieš, že keď opice odchádzajú z domu, svoje srdcia vždy zavesia na stromy, aby nám nerobili problémy? Možno tomu však neuveríš a budeš si myslieť, že som si to vymyslela, lebo sa bojím, takže poďme čo najrýchlejšie do tvojej krajiny. A keď tam dorazíme, môžeš hľadať moje srdce a ak ho nájdeš, môžeš si ho vziať.“ Opica hovorila tak pokojne a ľahostajne, že žraloka celkom oklamala a začal si želať, aby sa tak neponáhľal.

„Ale nemá zmysel pokračovať v ceste, ak nemáš pri sebe svoje srdce,“ povedal nakoniec. „Radšej sa vrátime do mesta, aby si ho mohla priniesť.“

Samozrejme že opica chcela práve toto, ale dávala si pozor, aby nevyzerala príliš spokojne.

„No, neviem,“ poznamenala nedbalo, „je to taká dlhá cesta, ale možno máš pravdu.“

„S tým som si istý,“ odpovedal žralok, „a budem plávať tak rýchlo, ako len budem môcť.“ A tak aj urobil a o tri dni zbadali strom s jantárovými jablkami, ktorý visel nad vodnou hladinou. Opica sa s úľavou chytila najbližšieho konára a vyhupla sa hore.

„Počkaj ma tu,“ zavolala na žraloka. „Som taká hladná, že sa musím trochu naraňajkovať. A potom pôjdem hľadať svoje srdce.“ A šla ďalej a ďalej medzi konáre, aby ju žralok nevidel. Potom sa schúlila nabok a išla spať.

„Si tam?“ zvolal žralok, ktorého čoskoro omrzelo plávať pod útesom a nedočkavo chcel odplávať čo najrýchlejšie preč. Opica sa prebudila, ale neodpovedala.

„Si tam?!“ zavolal žralok znova, hlasnejšie ako predtým a veľmi zlostným hlasom.

„Ach, áno. Som tu,“ odpovedala opica, „ale želám si, aby si ma nebudil. Tak pekne som si zdriemla.“

„Máš ho?“ spýtal sa žralok. „Je čas, aby sme išli.“

„Kam máme ísť?“ spýtala sa opica.

„Do mojej krajiny, samozrejme, s tvojím srdcom. Nemohla si predsa zabudnúť!“

„Môj drahý priateľ,“ odpovedala opica so smiechom, „myslím, že si sa asi trochu zbláznil. Máš ma za práčkinu oslicu?“

„Nehovor nezmysly,“ zvolal žralok, ktorý nemal rád, keď sa mu niekto posmieval. „Čo myslíš tou práčkinou oslicou? A želám si, aby si sa poponáhľala, lebo sa môže stať, že prídeme neskoro, aby sme zachránili sultána.“

„Ty si naozaj nikdy nepočul o práčkinej oslici?“ opýtala sa opica, ktorá sa nesmierne zabávala. „Veď to je zviera, ktoré nemá srdce. A keďže sa necítim veľmi dobre a bojím sa vyraziť, kým je slnko tak vysoko, aby som nedostala úpal, ak chceš, prídem trochu bližšie a poviem ti jej príbeh.

„Dobre,“ povedal žralok mrzuto, „ak nechceš ísť so mnou, myslím, že si to môžem radšej vypočuť, ako nič nerobiť.“

Opica teda začala:

„Vo veľkom lese na druhej strane mesta žila kedysi jedna žena práčka. Mala oslicu, ktorá jej robila spoločnosť a nosila ju všade, kam chcela. Istý čas sa im darilo veľmi dobre. Ale zrazu oslica zlenivela a stala sa nevďačnou za to, aká dobrá k nej bola jej pani. Preto utiekla niekoľko míľ do hlbokého lesa, kde nerobila nič iné, len jedla a jedla a jedla. Napokon až tak veľmi stučnela, že sa ledva mohla hýbať.

Jedného dňa, keď ochutnávala nový druh trávy a premýšľala, či je rovnako dobrá ako tá, ktorú mala na večeru deň predtým, prešiel okolo zajac.

„No, to je ale tučné stvorenie,“ pomyslel si a odbočil z cesty, aby to oznámil levovi, ktorý bol jeho priateľom. Lev bol veľmi chorý a nemal dosť síl, aby sa sám vydal na lov. Keď k nemu prišiel zajac a povedal mu, že len sto metrov od neho sa nachádza veľmi tučná oslica, oči sa mu zaliali slzami sklamania a slabosti.

„Načo mi to hovoríš?“ spýtal sa plačlivým hlasom, „vieš, že nedokážem prejsť ani tak ďaleko, ako je tá palma.“

„Nevadí,“ odpovedal zajac rázne. „Ak nemôžeš ísť na večeru, tvoja večera príde k tebe.“ Kývol levovi na rozlúčku a vrátil sa k oslici.

„Dobré ráno,“ povedal a zdvorilo sa poklonil oslici, ktorá prekvapene zdvihla hlavu. „Prepáč, že ťa vyrušujem, ale prišiel som pre veľmi dôležitú záležitosť.“

„Skutočne,“ odpovedala oslica, „je od teba veľmi milé, že si si dal tú námahu a prišiel za mnou. Môžem sa opýtať, o akú záležitosť ide?“

„Samozrejme,“ odpovedal zajac. „Môj priateľ lev počul toľko o tvojich pôvaboch a dobrých vlastnostiach, že ma poslal, aby som ťa poprosil, či by si mu dala svoju labku a vydala sa za neho. Veľmi ľutuje, že túto prosbu nemôže predniesť osobne, ale bol chorý a teraz je príliš slabý, aby sa mohol hýbať.“

„Chudák! Aké smutné!“ povedala oslica. „Ale musíš mu povedať, že sa cítim poctená jeho návrhom a rada súhlasím, že budem kráľovnou zvierat.“

„Nepôjdeš mu to povedať sama?“ spýtal sa zajac a oslica s tým súhlasila.

Bok po boku sa teda vydali po ceste, ktorá viedla k levovmu príbytku. Trvalo to dlho, lebo oslica bola taká tučná od jedla, že mohla kráčať len veľmi pomaly. A zajac, ktorý by tú vzdialenosť prebehol asi za päť minút, sa musel plaziť, až takmer odpadol od únavy, lebo nemohol ísť svojím tempom. Keď konečne dorazili, lev sedel pri vchode a vyzeral veľmi bledý a vychudnutý. Oslica sa zrazu začala hanbiť a zvesila hlavu. Ale lev si dal záležať na svojich najlepších spôsoboch a pozval oboch návštevníkov, aby vstúpili a urobili si pohodlie.

Zajac sa veľmi rýchlo postavil a povedal oslici:

„Keďže mám ďalšie povinnosti, nechám ťa, aby si sa zoznámila so svojím budúcim manželom.“ A žmurkajúc na leva odišiel.

Oslica očakávala, že len čo zostanú osamote, lev začne hovoriť o ich svadbe a o tom, kde budú bývať, ale keď nič nepovedal, zdvihla zrak. Na svoje prekvapenie a zdesenie ho uvidela, ako sa krčí v kúte, oči mu žiarili červeným svetlom a s hlasným revom sa na ňu vrhol. V tej chvíli sa však oslica stihla pripraviť a skokom na jednu stranu uštedrila levovi taký silný kopanec, že vykríkol od bolesti. Znova a znova na ňu udieral pazúrmi, ale oslica vedela aj hrýzť rovnako ako lev, ktorý bol po chorobe veľmi slabý. Napokon ho dobre zasadený kopanec zrazil dolu, zvalil sa na zem a stonal od bolesti. Oslica nečakala, kým vstane, ale utekala preč, ako najrýchlejšie vedela, a stratila sa v lese.

„Zajac, ktorý dobre vedel, čo sa stane, nešiel nič vybavovať, ale schoval sa do nejakého kríka za jaskyňou, odkiaľ jasne počul zvuky zápasu. Keď všetko opäť utíchlo, opatrne sa vykradol von a prešiel za roh.

„Tak čo, lev, zabil si ju?“ spýtal sa a rýchlo vybehol na cestu.

„Či som ju zabil? Naozaj?“ odpovedal lev mrzuto, „to ona mňa takmer zabila. Nikdy som netušil, že oslica dokáže takto kopať, hoci som si dával pozor, aby si odniesla stopy po mojich pazúroch.“

„Božemôj! Predstav si, tak taký veľký tučný tvor dokáže ešte bojovať!“ zvolal zajac. „Ale netráp sa. Len pokojne lež a tvoje rany sa čoskoro zahoja.“ Rozlúčil sa s priateľom a vrátil sa k svojej rodine.

„Prešli dva alebo tri týždne a na chrbte oslice bolo vidieť holé miesta, kde mal lev pazúry. Zatiaľ čo lev sa zotavil zo svojej choroby a bol teraz silný ako nikdy predtým. Začínal si myslieť, že je takmer čas, aby opäť začal loviť, keď jedného rána počul vonku v trávnatom poraste šuchot a vykukla z neho zajačia hlava.

„Ach! netreba sa ťa pýtať, ako sa máš,“ povedal. „Ale aj tak sa nesmieš zbytočne preťažovať, vieš? Mám ti ísť priniesť večeru?“

„Ak mi privedieš tú oslicu, roztrhnem ju na dve časti,“ zvolal lev divoko a zajac sa zasmial, prikývol a vydal sa na svoju cestu.

Tentoraz bola oslica oveľa ďalej ako predtým a trvalo dlhšie, kým ju našiel. Nakoniec zajac zbadal pred sebou štyri kopytá a rozbehol sa k nim. Oslica ležala na mäkkom chladnom machu pri potoku a od radosti sa prevracala z jednej strany na druhú.

„Dobré ráno,“ povedal zajac zdvorilo a oslica sa pomaly postavila na nohy a pozrela sa, kto by mohol byť jej návštevník.

„Ach, to si ty, všakže?“ zvolala. „Poď sa so mnou porozprávať. Aké máš novinky?“

„Nesmiem sa tu dlho zdržiavať,“ odpovedal zajac, „ale sľúbil som levovi, že ťa znovu poprosím, aby si ho navštívila, lebo ešte stále nie je dosť zdravý na to, aby ťa mohol navštíviť.“

„No, neviem,“ odpovedala oslica skľúčene, „keď sme tam boli naposledy, veľmi ma poškriabal a naozaj som sa dosť bála.“

„Chcel ťa len pobozkať,“ povedal zajac, „a ty si ho uhryzla, a to ho, samozrejme, nahnevalo.“

„Keby som si tým bola istá,“ zaváhala oslica.

„Ach, môžeš si byť celkom istá,“ zasmial sa zajac. „Mám medzi levmi veľké známosti. Ale poďme rýchlo,“ a oslica sa dosť neochotne vydala s ním na cestu.

„Lev ich zbadal prichádzať a schoval sa za veľký strom. Keď oslica prechádzala okolo, nasledovaná zajacom, vyskočil a jediným úderom svojou labou zasiahol úbohé hlúpe stvorenie tak silno, že hneď padlo bez života na zem.

„Vezmi toto mäso, stiahni ho z kože a upeč,“ povedal zajacovi. „Avšak môj apetít už nie je taký dobrý ako predtým. Tak jediná časť, ktorú chcem pre seba, je srdce. Zvyšok môžeš buď zjesť sám, alebo rozdať svojim priateľom.“

„Ďakujem,“ odpovedal zajac. Vyložil si oslicu na chrbát, ako najlepšie vedel. A hoci jej nohy ťahal po zemi, podarilo sa mu ju odtiahnuť na voľné priestranstvo o kúsok ďalej, kde si založil oheň a upiekol si ju. Hneď ako bola upečená, zajac vytiahol srdce a začal ho jesť. Práve keď ho dojedol, prišiel lev, ktorého už nebavilo dlhšie čakať.

„Som hladný,“ povedal. „Prines mi srdce toho tvora, je to presne to, čo chcem na večeru.“

„Ale žiadne srdce tu nie je,“ odpovedal zajac a so zmätenou tvárou pozrel na leva.

„Čo je to za nezmysel!“ povedal lev. „Veď všetky zvieratá majú srdce! Tak čo tým chceš povedať?“

„To je práčkina oslica,“ odpovedal vážne zajac.

„No a čo keď je?“

„Ach, fuj!“ zvolal zajac. „Ty, lev, dávno dospelé zviera, a kladieš takéto otázky. Keby mala oslica srdce, bola by tu teraz? Keď prišla prvýkrát, vedela, že sa ju snažíš zabiť, a tak utiekla. Napriek tomu sa vrátila druhýkrát. Keby mala srdce, vrátila by sa aj druhýkrát? Čo myslíš?“

A lev pomaly odpovedal: „Nie, nevrátila by sa.“

Opica skončila svoj príbeh a spýtala sa žraloka: „Takže si myslíš, že som práčkina oslica? Mýliš sa, nie som. A keďže sa slnko na oblohe skláňa, je čas, aby si sa vydal na cestu domov. Čaká ťa príjemná pohodová plavba a dúfam, že sultána nájdeš v lepšom zdraví. Zbohom!“

Potom sa opica vytratila medzi zelenými konármi a žralokovi zmizla z dohľadu.

**Koniec**

5*/ Veľký Moti

Andrew Lang

248. diel zo 400

afganská poviedka, počet slov 2500

Kedysi dávno žil jeden mladík menom Moti, ktorý bol veľmi veľký a silný. Avšak bol tým najneohrabanejším stvorením, aké si viete predstaviť. Bol taký nešikovný, že stále strkal svoje veľké nohy do misiek so sladkým mliekom alebo tvarohom, ktoré jeho matka postavila na zem, aby vychladli, a stále ich rozbíjal, prevracal a trieštil, až mu nakoniec otec povedal:

„Tu máš, Moti, päťdesiat strieborných, čo sú úspory z niekoľkých rokov; vezmi si ich a choď si zarobiť na živobytie alebo na šťastie, ak môžeš.“

A tak sa Moti v jedno skoré jarné ráno vydal na cestu so svojou hrubou palicou na pleci a počas chôdze si veselo spieval.

Tak či onak sa mu darilo až do horúceho večera, keď prišiel do istého mesta, kde vošiel do hostinca pre pocestných, aby tam prenocoval. Bolo to veľké námestie ohradené vysokým múrom s otvoreným stĺporadím pozdĺž celej vnútornej strany, aby sa tam mohli ubytovať ľudia aj zvieratá. Vo vežiach v rohoch bolo i niekoľko izieb pre tých, ktorí sú príliš bohatí alebo príliš pyšní na to, aby spali pri vlastných ťavách a koňoch. Moti bol, samozrejme, dedinský chlapec a celý život žil s dobytkom. Nebol bohatý ani pyšný. Takže si len vypýtal od hostinského posteľ, položil ju vedľa starého bizóna, ktorý mu pripomínal domov, a o päť minút už tvrdo spal.

Uprostred noci sa zobudil s pocitom, že ho niekto vyrušil. A keď strčil ruku pod vankúš, s hrôzou zistil, že mu ukradli mešec s peniazmi. Potichu vyskočil a začal sa obzerať, či sa niekto zobudil. Ale hoci preskúmal celú ubytovňu, nevedel povedať, kto by mohol byť zlodejom, ktorý ho okradol. Práve sa to chystal vzdať, keď počul, ako si dvaja muži niečo šepkajú. Jeden z nich sa ticho zasmial. Tak nahliadol za stĺp a uvidel dvoch afganských koniarov, ako počítajú mešec s peniazmi! Potom sa Moti vrátil do postele!

Ráno Moti nasledoval dvoch Afgancov za mesto na konský trh, na ktorom ponúkali kone na predaj. Vybral si spomedzi nich najkrajšieho koňa, pristúpil k nemu a povedal:

„Je tento kôň na predaj? Môžem si ho vyskúšať?“ a keď kupci súhlasili, vysadol na jeho chrbát, zaprel sa pätami a vyrazil. Moti nikdy v živote nesedel na koni. Musel sa veľmi držať oboma rukami aj nohami. Zviera išlo tam, kam chcelo. Veľmi skoro sa rozbehlo do šialeného cvalu a zamierilo rovno naspäť do hostinca pre pocestných, kde strávilo niekoľko posledných nocí.

„Toto je veľmi dobré miesto pre mňa i pre koňa,“ pomyslel si Moti, keď kôň, ako vchádzal dnu, spomalil. A len čo prišli ku stolu, zastavil sa. Moti z neho okamžite zoskočil. Ale hneď sa pozbieral, priviazal zviera a zavolal na raňajky. Vzápätí sa tam objavili Afganci. Boli zadychčaní a rozzúrení. Požadovali od neho, aby im vrátil ich koňa.

„Čo to má znamenať?“ zvolal Moti s ústami plnými ryže, „je to môj kôň; zaplatil som vám zaň päťdesiat strieborných. Som si istý, že je to pre vás celkom výhodný predaj!“

„Hlúposť, je to náš kôň,“ odpovedal jeden z Afgancov a začal mu odväzovať uzdu.

„Nechajte to,“ zakričal Moti a chytil svoju palicu, „ak nenecháte môjho koňa na pokoji, rozbijem vám lebky, vy zlodeji! Ja vás poznám! Včera večer ste mi zobrali peniaze, tak dnes som vám zobral koňa; to je dosť fér!“

Teraz sa Afganci začali tváriť trochu nepríjemne, ale Moti sa zdal byť taký odhodlaný ponechať si koňa, že sa rozhodli obrátiť na zákon. A tak odišli a kráľovi podali sťažnosť, že im Moti ukradol jedného z ich koní a nechce sa ho vzdať ani zaň zaplatiť.

Vzápätí prišiel vojak, aby Motiho priviedol pred kráľa. Keď pred neho predstúpil a poklonil sa, kráľ sa ho začal vypytovať, prečo si svojvoľne vzal toho koňa a odcválal na ňom preč. Moti však vyhlásil, že zviera dostal výmenou za päťdesiat strieborných, zatiaľ čo obchodníci s koňmi prisahali, že peniaze, ktoré majú pri sebe, dostali za predaj iných koní. A tak sa spor zamotal, až kráľ (ktorý si naozaj myslel, že Moti koňa ukradol) napokon povedal:

„Nuž poviem vám, čo urobím. Niečo zamknem do tejto skrinky pred sebou a ak Moti uhádne, čo to je, kôň je jeho, a ak neuhádne, tak je váš.“

S tým Moti súhlasil. Kráľ vstal a odišiel cez malé dvere v zadnej časti dvora. O chvíľu sa vrátil a držal niečo zabalené v látke pod svojím plášťom. Vložil to do malej skrinky, skrinku zamkol a postavil ju tak, aby ju všetci videli.

„Teraz,“ povedal kráľ Motimu, „hádaj!“

I stalo sa, že keď kráľ otvoril dvere, Moti si všimol, že vonku je záhrada. Bez toho, aby čakal na kráľov návrat, začal premýšľať, čo by sa dalo zo záhrady priniesť a bolo by dostatočne malé na to, aby sa to dalo zavrieť do malej skrinky.

„Bude to pravdepodobne ovocie alebo kvetina? Nie, tentoraz to nebude kvet, lebo ho zovrel príliš pevne. Potom to musí byť ovocie alebo kôstka. Kameň však nie, lebo špinavý kameň by do svojej peknej čistej látky nezabalil. Potom je to ovocie! A ovocie bez veľkej vône, inak by sa bál, že ho zacítim. A teraz, aké ovocie bez veľkej vône dozrieva v tejto sezóne? Keď to budem vedieť, uhádnem hádanku!“

Ako už bolo povedané, Moti bol vidiecky chlapec a bol zvyknutý pracovať v otcovej záhrade. Poznal všetky bežné druhy ovocia. A tak si myslel, že by to mal vedieť správne uhádnuť. Ale aby to nevyzeralo príliš ľahko, so zmäteným výrazom pozeral do stropu. So zamysleným, múdrym výrazom tváre a s prstami pritlačenými na čelo sa pozrel na zem. A potom pomaly, s pohľadom upretým na kráľa, povedal:

„Je to čerstvo odtrhnuté! Je to okrúhle a červené! Je to granátové jablko!“

Kráľ o ovocí nevedel nič okrem toho, že je dobré na jedenie. A čo sa týka ročných období, kedykoľvek si pýtal nejaké ovocie, zakaždým dostal, čo chcel. Takže preňho bol Motiho odhad ako zázrak a jasný dôkaz nielen jeho múdrosti, ale aj nevinnosti, pretože to bolo naozaj granátové jablko, ktoré vložil do svojej skrinky. Samozrejme, keď kráľ žasol a chválil Motiho múdrosť, urobili tak aj všetci ostatní. A zatiaľ čo Afganci odišli zhrbení, Moti si vzal svojho koňa a vstúpil do kráľovských služieb.

Veľmi skoro nato sa Moti, ktorý naďalej žil v hostinci pre pocestných, jedného mokrého a búrlivého večera vrátil a zistil, že jeho drahocenný kôň zablúdil. Nezostalo z neho nič okrem pretrhnutej šnúry a nikto nevedel, čo sa s ním stalo. Potom ako sa Moti opýtal na svojho koňa každého, kto to mohol vedieť, vzal povraz a svoju veľkú palicu a vydal sa ho hľadať. Odišiel z mesta do susedného lesa a v blate sledoval stopy po kopytách. Čoskoro sa začalo schyľovať k večeru. Ale Moti stále putoval ďalej. Ako už začínala tmavá noc, zrazu narazil na tigra, ktorý spokojne žral jeho koňa.

„Ty zlodej!“ vykríkol Moti. Rozbehol sa k nemu a práve keď prekvapený tiger pustil kosť, ho Moti celou svojou silou udrel palicou po hlave. Tiger bol napoly omráčený a sotva dýchal a videl. Potom ho Moti naďalej zasypával údermi a nadávkami, až kým sa úbohý tiger sotva udržal na nohách, načo mu jeho trýzniteľ priviazal okolo krku koniec pretrhnutého povrazu a odvliekol ho so sebou do hostinca pre pocestných.

„Keď si zjedol môjho koňa,“ povedal, „tak namiesto neho budem mať aspoň teba, to je fér!“ A pevne ho priviazal za hlavu a nohy, podobne ako kedysi priväzoval koňa. Keďže noc už pomaly končila a začínalo svitať, sa hodil vedľa neho a tvrdo zaspal.

Ani sa nedá poriadne predstaviť, aké bolo zdesenie ľudí v tej ubytovni, keď sa zobudili a našli veľa seba tigra. Bol síce veľmi zbitý, ale stále to bol tiger. A aj keď bol bezpečne priviazaný, všetkým naháňal veľký strach! Muži sa zhromaždili v skupinkách, rozprávali sa, kričali, a vyčítali hostinskému, že dovolil, aby také nebezpečné zviera prišlo do ubytovne. Hostinský bol celý čas rovnako znepokojený ako ostatní. Nikto sa neodvážil priblížiť k miestu, kde tiger nešťastne žmurkal na všetkých okolo neho a kde Moti ležal natiahnutý a chrápal ako hrom.

Nakoniec sa ku kráľovi doniesla správa, že Moti vymenil svojho koňa za živého tigra. Tak sám panovník sa naň prišiel pozrieť, napoly neveriac tomu príbehu, aby sa presvedčil, či je to naozaj pravda. Nakoniec Motiho niekto zobudil so správou, že prišiel jeho kráľovský pán. Tak so zívaním vstal a čoskoro mu už s radosťou vysvetľoval, čo sa mu stalo, a predvádzal svoj nový majetok. Kráľ však vôbec nezdieľal jeho radosť, ale zavolal vojaka, aby tigra zastrelil. Všetkým obyvateľom ubytovne okrem Motiho sa veľmi uľavilo. Ak bol však kráľ predtým presvedčený, že Moti patrí medzi najmúdrejších ľudí, teraz bol ešte viac presvedčený, že je i najodvážnejší, a stonásobne mu zvýšil plat. Takže náš hrdina si myslel, že je najšťastnejší zo všetkých ľudí na svete.

Týždeň alebo dva po tejto udalosti poslal kráľ po Motiho, ktorý po príchode našiel svojho pána v zúfalstve. Kráľ mu hneď vysvetlil, že susedný panovník, ktorý má oveľa viac vojakov ako on, mu vyhlásil vojnu a on je teraz v koncoch, lebo nemá ani peniaze, aby sa vykúpil, ani dosť vojakov, aby s ním bojoval. Čo má teda robiť?

„Ak je to všetko, netrápte sa,“ povedal Moti. „Vyžeňte svojich mužov, ja pôjdem s nimi a čoskoro privedieme toho zbojníka k rozumu.“

Kráľ pri týchto nádejných slovách začal ožívať a odviedol Motiho do svojej stajne, kde mu prikázal, aby si sám vybral koňa, akého chce. V stajniach bolo veľa pekných koní, ale na kráľov údiv si Moti vybral úbohého malého chromého poníka, ktorý sa používal na nosenie trávy a vody pre zvyšok stajne.

„Ale prečo si si vybral práve toto zviera?“ opýtal sa kráľ.

„Nuž vidíte, Vaše Veličenstvo,“ odpovedal Moti, „je toľko možností, že môžem spadnúť. A ak si vyberiem niektorého z vašich krásnych veľkých koní, budem mať tak blízko k pádu, že si pravdepodobne zlomím nohu alebo ruku, ak nie i väzy. Ale ak spadnem z tohto malého zvieraťa, nemôžem si veľmi ublížiť.“

Veľmi komický bol pohľad na Motiho, keď vyrazil do vojny. Jedinou zbraňou, ktorú mal so sebou, bola palica. A aby ľahšie udržal rovnováhu na koni, mal ku každému členku priviazaný veľký kameň, ktorý sa takmer dotýkal zeme, keď sedel na svojom malom poníkovi. Zvyšok kráľovskej jazdy nebol veľmi početný, ale mal kvalitné brnenie a pekné, statné kone. Za nimi išiel veľký zástup peších mužov vyzbrojených najrôznejšími zbraňami. A posledný zo všetkých bol veľmi nervózny a zle naladený kráľ so svojím sprievodom. No a takto si to celé vojsko namierilo na bojisko.

Nemali to ďaleko, ale Motiho malý poník, zaťažený ťažkým mužom a dvoma veľkými kameňmi, čoskoro začal zaostávať za jazdcami a bol by zaostal aj za pechotou, lenže tá sa nechcela príliš predčasne zapojiť do boja a držala sa vzadu, aby dala Motimu dostatok času.

Mladý muž išiel čoraz pomalšie, až napokon, keď už bol z pomalosti poníka netrpezlivý, mu dal takú silnú ranu palicou, že poník úplne stratil nervy a rozbehol sa. Veľmi skoro sa Motimu z nohy odtrhol jeden kameň a v oblaku prachu sa odkotúľal na jednu stranu cesty. Zatiaľ čo Moti takmer spadol. Ale statočne chytil svojho koňa za rozstrapatenú hrivu a pustiac palicu, sa držal ako o život. Potom sa mu našťastie od druhej nohy odtrhol druhý kameň a hromovo sa odkotúľal do susednej rokliny. Medzitým sa predsunutá jazda sotva stihla stiahnuť na jednu stranu, keď sa Moti rútil okolo a kričal na svojho poníka krvavé hrozby:

„Počkaj, kým ťa dostanem! Stiahnem ťa z kože zaživa! Vykrútim ti krk! Zlomím ti všetky kosti v tele!“ Jazdci si mysleli, že tieto strašné slová sú určené nepriateľovi, a boli naplnení obdivom k jeho odvahe. Aj mnohé z ich koní boli celkom rozrušené touto víchricou, ktorá cválala s vytím uprostred nich. A o niekoľko minút, po chvíľke cválania a kopania do ostrôh, sa celý oddiel držal Motimu v pätách.

S veľkým náskokom Moti pokračoval vo svojej divokej jazde. Čoskoro sa dostal k veľkému poľu divých rastlín, vysokých desať alebo dvanásť stôp. Moti dúfal, že sa mu podarí nejako uniknúť z chrbta svojho rozzúreného tátoša. Ale ako sa zachytil jednej rastliny, jej korene sa odtrhli a on sa rútil ďalej, pričom celá rastlina vyzerala ako mladý strom, ktorý v jeho zovretí rozkvitol.

Nepriatelia sa k nim pomaly približovali. Ich kráľ išiel s nimi sebavedome a v dobrej nálade. Keď zrazu pred sebou zbadali, ako sa k nim zúrivým cvalom rúti zúfalý jazdec, ktorého poslali dopredu na výzvedy.

„Pane!“ zvolal, „zachráňte sa! nepriateľ sa blíži!“

„Čo tým myslíš?“ povedal kráľ.

„Ach, pane!“ zadychčal posol, „okamžite utekajte, niet času nazvyš. Na čele nepriateľa jazdí zúrivým cvalom šialený obor. Máva stromom ako palicou a je divoký od hnevu, lebo za jazdy kričí: „Počkaj, kým ťa chytím! Zaživa ťa stiahnem z kože! Vykrútim ti krk! Zlomím ti všetky kosti v tele!“ Ostatní cválajú za ním a vy urobíte najlepšie, ak sa stiahnete ešte predtým, ako k nám príde tento víchor skazy.“

Vtedy nepriateľský kráľ zbadal v oblaku prachu, ako sa k nemu ťažkým cvalom blíži Moti, ktorý v porovnaní s malým zvieraťom, na ktorom cválal, vyzeral naozaj ako obor, mávajúci svojou divou rastlinou, ktorá sa z diaľky zdala byť mohutným stromom. A zvuk jeho nadávok a výkrikov sa niesol vetrom na široko-ďaleko po okolí! Za ním sa pohyboval oblak prachu za zvuku hromu kopýt, zatiaľ čo tu a tam sa mihol lesk ocele. Pohľad na nich spolu s búrlivým hukotom, ktorý ich sprevádzal, nahnali kráľovi hrôzu a strach. Obrátil svojho koňa a cválal naspäť najvyššou rýchlosťou. Pritom sa domnieval, že sa naňho rúti pluk kričiacich obrov. Všetky jeho jednotky ho nasledovali tak rýchlo, ako len mohli. Ako ustupovali, jeden tučný dôstojník zaostával za ostatnými. Keď sa Moti na svojom cválajúcom poníkovi k nemu priblížil, sa celý vystrašený vrhol na zem. To už bolo pre Motiho vzrušeného poníka priveľa. Náhle sa zastavil. A Moti mu preletel ponad hlavu ako nebeská raketa a dopadol priamo na svojho tučného nepriateľa.

Moti sa rýchlo spamätal a začal sa oháňať rastlinou okolo hlavy a kričať:

„Kde sú tvoji muži? Priveď ich sem a ja ich zabijem. Moje pluky! Poďte všetci sem! Tak kde je tvoj kráľ? Priveď ho ku mne! Za mnou idú všetci moji skvelí chlapi a každý z nich vytrhne strom aj s koreňmi a všetkých vás položíme na zem aj s vašimi domami a mestami a všetkým ostatným! No len nech sem príde celá vaša armáda!“

Ale úbohý tučný dôstojník sa nezmohol na nič iné, len na to, že si kľakol na kolená so zopnutými rukami a lapal po dychu. Keď sa konečne nadýchol, Moti ho poslal, aby priviedol svojho kráľa a povedal mu, že ak bude rozumný, jeho život ušetrí. Chudák dôstojník odišiel. A kým sa vojsko na Motiho strane priblížilo a usporiadalo tak, aby vyzeralo čo najhrozivejšie, sa vrátil so svojím kráľom. Ten bol veľmi pokorný, ospravedlnil sa a sľúbil, že už nikdy nebude viesť vojnu proti jeho kráľovi, zaplatí veľkú sumu peňazí ako odškodné a že urobí všetko, čo si jeho dobyvateľ bude priať.

A tak sa vojská na oboch stranách radostne vrátili domov. Táto udalosť bola naozaj tým, čo prinieslo šťastie nemotornému Motimu, ktorý sa takto stal slávnym. V celej krajine ho celý život oslavovali. Vedel, že ho všetci, okrem jeho príbuzných, ktorí nikdy nedokázali pochopiť, čo urobil, považujú za oveľa múdrejšieho a statočnejšieho než kohokoľvek iného. A odvtedy naňho všetci okolo neho vždy hľadeli ako na prameň múdrosti, statočnosti a odvahy.

**Koniec**

6*/ Čarovná kniha

Skavgaard Pedersen(ová)

249. diel zo 400

dánska poviedka, počet slov 2510

Kedysi dávno žili raz manželia Peter a Kristína, ktorí už boli veľmi starí a mali jediného syna, ktorý sa volal Jano. Odmalička mu hovorili, že na svoje šestnáste narodeniny musí ísť do sveta a odpracovať si svoje učňovské roky. A tak sa jedného krásneho letného rána Jano vydal hľadať šťastie len s oblečením, ktoré mal na sebe.

Dlhé hodiny sa veselo vliekol po ceste a len občas sa zastavil, aby sa napil z nejakého čistého prameňa alebo aby si zo stromu odtrhol zrelé ovocie. Malé divé tvory naňho vykukovali spod kríkov a on im kýval, usmieval sa a želal im „Dobré ráno!“ Po nejakom čase chôdze stretol starého muža so šedivou bradou, ktorý sa blížil po chodníku. Ani jeden z nich však nechcel ustúpiť nabok. A tak do seba navzájom narazili.

„Myslím si,“ povedal starec, „že chlapec by mal ustúpiť starcovi.“

„Cesta je rovnako moja ako i tvoja,“ odpovedal drzo mladý Jano, pretože ho nikdy neučili zdvorilosti.

„Nuž to je pravda,“ odpovedal mierne druhý. „A kam ideš?“

„Chcem ísť niekomu do služby,“ povedal Jano.

„Potom môžeš ísť so mnou a slúžiť mi,“ odpovedal muž.

Jano by to mohol urobiť, ale najprv sa opýtal, aký by bol jeho plat.

„Dve libry ročne a nerobil by si nič iné, len udržiaval čistotu v niekoľkých miestnostiach,“ povedal starec.

To sa Janovi zdalo dosť jednoduché. Tak teda súhlasil, že vstúpi do starcových služieb, a vydali sa spolu na cestu. Prešli hlbokým údolím a prišli k hore, kde muž otvoril padacie dvere a vyzval Jana, aby ho nasledoval. Prešli cez ne a začali schádzať po dlhých schodoch. Keď sa dostali dnu, Jano uvidel veľké množstvo miestností osvetlených mnohými lampami a plných krásnych vecí. Kým sa rozhliadal, starec mu povedal:

„Teraz už vieš, čo máš robiť. Musíš tieto miestnosti udržiavať v čistote a každý deň posypať podlahu pieskom. Tu je stôl, kde vždy nájdeš jedlo a pitie, a tam je tvoja posteľ. Vidíš, že na stene visí veľa oblekov. Môžeš si obliecť, ktorý sa ti zapáči, ale pamätaj, že nikdy nesmieš otvoriť tieto zamknuté dvere. Ak to urobíš, stane sa ti niečo zlé. Zbohom, lebo ja opäť idem preč a neviem povedať, kedy sa vrátim.“

Sotva starec zmizol, Jano si sadol k dobrému jedlu. Potom si ľahol do postele a spal až do rána. Najprv si nevedel spomenúť, čo sa mu stalo, ale vzápätí vyskočil a prešiel všetky izby a dôkladne si ich prezrel.

„Aké hlúpe, keď mi prikázal, aby som dal na podlahy piesok,“ pomyslel si, „keď tu okrem mňa nikto nie je! Nič také neurobím.“ A tak rýchlo zavrel dvere a upratal a dal do poriadku len svoju vlastnú izbu. A po prvých dňoch sa mu zdalo, že aj to je zbytočné, lebo nikto sa neprišiel pozrieť, či sú izby čisté alebo nie. Nakoniec nerobil vôbec nič, len sedel a rozmýšľal, čo je za zamknutými dverami, až sa napokon rozhodol, že sa tam pôjde podívať.

Kľúč sa v zámke ľahko otočil. Jano vošiel, napoly vystrašený z toho, čo robí, a prvé, čo uvidel, bola hromada kostí. To nebolo veľmi veselé. Ale ako vychádzal von, mu pohľad padol na policu s knihami. Pomyslel si, že to je dobrý spôsob, ako si skrátiť čas, pretože rád čítal. A tak si vzal jednu z kníh na polici. Bola celá o mágii a písalo sa v nej o tom, ako sa môže človek zmeniť na čokoľvek na svete, čo sa mu zapáči. Mohlo by byť niečo vzrušujúcejšie alebo užitočnejšie? Vložil si ju do vrecka a rýchlo vybehol z hory malými dverami, ktoré zostali otvorené.

Keď prišiel domov, rodičia sa ho pýtali, čo robil a odkiaľ má to krásne oblečenie, ktoré má na sebe.

„Ach, sám som si ho vyslúžil,“ odpovedal.

„Nuž, Peter, predal si toho psa?“ spýtala sa ho.

„Päťsto dolárov!“

„Nie.“