I.

II.

Názov: 66 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, krátke

Séria: Poviedky na večery a noci #6/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

III.

PDF

ISBN 978-80-570-5342-2

EAN 9788057053422

EPUB

ISBN 978-80-570-5343-9

EAN 9788057053439

MOBI

ISBN 978-80-570-5344-6

EAN 9788057053446

IV.

TIRÁŽ

Titul: 66 poviedok na večery a noci

Podnadpis: Starodávne rozprávky, krátke

Séria: Poviedky na večery a noci #6/7

Autori: Andrew Lang, Róbert Hodoši, +ďalší

Editoval a zozbieral: Andrew Lang (*1844, +1912)   

Roky pôvodného vydania poviedok: 1889-1910

Výber zostavil, preložil a spracoval: Róbert Hodoši

Jazyková úprava: Róbert Hodoši

Vydal: Robert Hodosi (*1975), Lovce, SK

1. slovenské vydanie eKnihy: 2023

Počet strán: 486 (A5)

Počet slov: 145 tisíc

Obrázok na obálke: pixabay.com, Willgard Krause

Spracovanie obálky: Lydia Hlozakova

Copyright © Robert Hodosi (*1975), 2023, SK

„Chcete mať inteligentné deti? Čítajte im rozprávky. Chcete mať ešte inteligentnejšie deti? Čítajte im ešte viacej rozprávok.“
(Albert Einstein)

V.

ANOTÁCIA

Kniha 66 poviedok na večery a noci je šiestou zo série 7 kníh, ktoré spolu obsahujú 400 mystických poviedok. V tejto sérii sú krátke z nich, ich dĺžka je 6 až 8 strán (1860 až 2470 slov). Všetky sú zoradené od kratších po dlhšie. Najznámejšie z nich sú = 50*/ Popoluška, 57*/ Janko a Marienka, a ďalšie.

Kniha obsahuje najkrajšie poviedky a rozprávky z celého sveta, ktoré boli známe pred rokom 1910. Zozbieral ich Andrew Lang, ktorý je v Spojenom kráľovstve známy ako na Slovensku Pavol Dobšinský. Ako to napovedá už názov knihy, poviedky sú vhodné na večerné čítanie, pričom slovná zásoba je vhodná pre 10 až 11-ročných čitateľov. Pôvodne boli publikované v angličtine v 12 knihách, ktoré sú známe pod názvom The Coloured Fairy Books (Farebné rozprávkové knihy). Tieto poviedky vás zavedú nielen do sveta zvierat, kráľov a princezien, ale predstavia vám aj rôzne príbehy ľudí z minulosti. Príbehy vás poučia a pobavia o drakoch, bosorkách a troloch. Toto dielo zostavil, preložil a spracoval Róbert Hodoši.

„Pre všetkých, ktorí chcú poznať minulosť, vyznať sa v súčasnosti a vedieť, čo ich čaká v budúcnosti vo svete fantázie a predstavivosti. RH

VI.

Ďalšie knihy, eKnihy a audioknihy z vydavateľstva Robert Hodosi

Názov: 1000 slov a 4000 fráz, anglicky-slovensky

Podtitul: 1000 words and 4000 phrases, English-Slovak

Autor: Róbert Hodoši

Názov: 101 poviedok na večery a noci

Podtitul: 100 ročné rozprávky (Výber z 12 kníh)

Autori: Róbert Hodoši, Andrew Lang

Názov: Poviedky, anglicky, slovensky

Podtitul: Stories, English, Slovak

Autori: Róbert Hodoši, Andrew Lang

Názov: Traja mušketieri

Autor: Alexandre Dumas

Názov: Tisíc a jedna noc

Podtitul: Pobavenie z arabských nocí

Autor: Andrew Lang

Názov: Modrá kniha rozprávok

Podtitul: 100 ročné rozprávky

Autor: Andrew Lang

VII.

7 kníh zo série: Poviedky na večery a noci

Názov: 100+1 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, najkratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #1/7

Názov: 77 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, kratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #7/7

Názov: 66 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, krátke

Séria: Poviedky na večery a noci #6/7

Názov: 55 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, stredne dlhé

Séria: Poviedky na večery a noci #5/7

Názov: 44 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, dlhé

Séria: Poviedky na večery a noci #4/7

Názov: 33 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, dlhšie

Séria: Poviedky na večery a noci #3/7

Názov: 22+2 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, najdlhšie

Séria: Poviedky na večery a noci #2/7

Obsah

I.

II.

Názov: 66 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, krátke

Séria: Poviedky na večery a noci #6/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

III.

IV.

TIRÁŽ

V.

ANOTÁCIA

VI.

Ďalšie knihy, eKnihy a audioknihy z vydavateľstva Robert Hodosi

VII.

7 kníh zo série: Poviedky na večery a noci

Obsah

1*/ Muž bez srdca

2*/ Petržlenka

3*/ Pastierka husí

4*/ Biela holubica

5*/ Tri princezné z Bielej zeme

6*/ Biely vlk

7*/ Chlapec, ktorý hľadal strach

8*/ Škaredá a pekná nevesta

9*/ Traja trpaslíci

10*/ Pastier Pavol

11*/ Traja bratia a medvede

12*/ Rozzúrená pradiarka

13*/ António a obor

14*/ Traja muzikanti

15*/ Kto chce všetko, stratí všetko

16*/ Rytieri ryby

17*/ Kamene Pluhinca

18*/ Princezná Kanetela a čarodejník

19*/ Ryba so zlatou hlavou a princ

20*/ Dobrý škriatok z jazera

21*/ Začarovaná hlava

22*/ Sedem žriebät

23*/ Norko a princ Ivan

24*/ Lietajúca loď a Zadubenec

25*/ Čarodejníkove dary

26*/ Silván, Chokóza, a žltý vták

27*/ Fortunatus a jeho mešec

28*/ Kolónia mačiek

29*/ Snehulienka a Ruženka

30*/ Ako sa z chlapca žobráka stal gróf Miro

31*/ Brat a sestra

32*/ Traja princovia a ich zvieratá

33*/ Tritil, Litil, a vtáky

34*/ Zbabelec Samo

35*/ Bratia dvojičky

36*/ Diamant sa reže diamantom

37*/ Kto druhému jamu kope

38*/ Čarovný prsteň a dvaja bratia

39*/ Prešibaný obuvník

40*/ Čarodejný kráľ

41*/ Bensurdatov príbeh

42*/ Husiarik

43*/ Kresadlo

44*/ Bezhlaví trpaslíci

45*/ Malá Jednoočka, Dvojočka a Trojočka

46*/ Hadí princ

47*/ Chlapci so zlatými hviezdami

48*/ Príbeh troch úžasných žobrákov

49*/ Falošný princ a skutočný princ

50*/ Popoluška

51*/ Hermod a Hadvorka

52*/ Krajšia-než-víla

53*/ Neočakávaný princ

54*/ Princezná Bella-Flóra

55*/ Sklenená sekera

56*/ Šesť hladných zvierat

57*/ Janko a Marienka

58*/ Začarovaný had

59*/ Loď, pustovník, a princezná

60*/ Príbeh o Jarmile

61*/ Princ s dlhým nosom

62*/ Čarodejník Virgílius

63*/ Šťastný osud

64*/ Kapusta pre somára

65*/ Darebák a pastier

66*/ Otec Hundroš

***KONIEC***

Poznámky...

1*/ Muž bez srdca

Andrew Lang

179. diel zo 400, počet slov 1860

Kedysi dávno žili siedmi bratia, ktorí boli siroty a nemali žiadnu sestru. Preto museli robiť všetky domáce práce, čo sa im vôbec nepáčilo. Po dlhom uvažovaní sa rozhodli, že sa zosobášia. Ale bohužiaľ, tam, kde žili, neboli žiadne mladé dievčatá. Starší bratia sa dohodli, že pôjdu do sveta a nájdu si nevesty. Najmladšiemu sľúbili, že mu tiež privedú peknú manželku, ak zostane doma a postará sa o dom. On s tým ochotne súhlasil a šiesti mladí muži sa v dobrej nálade vydali na cestu.

Ako išli, prechádzali vedľa malej chalúpky pri lese. Pred dverami stál starý, veľmi starý muž, ktorý sa im prihovoril:

„Dobrý deň, mladí muži! Kam sa tak radostne ponáhľate?“

„Ideme si nájsť krásne nevesty, a jednu pre nášho najmladšieho brata, ktorý zostal doma,“ odpovedali.

„Ó, vzácni mládenci!“ povedal starý muž. „Ja som tu strašne osamelý. Prosím vás, priveďte mi tiež jednu nevestu. Len si zapamätajte, že musí byť mladá a pekná.“

„Načo by bola starému, zvráskavenému, šedivému starcovi pekná mladá nevesta?“ pomysleli si bratia a pokračovali ďalej.

Prišli do mesta, kde našli sedem sestier, ktoré boli také mladé a krásne, aké by si každý prial. Každý z nich si vybral jednu a najmladšiu nechali svojmu bratovi doma. Všetci sa vybrali na cestu naspäť. Znovu išli krížom cez les a vedľa chalupy starého muža.

Ten stál pred svojimi dverami a zvolal:

„Ó, akí dobrí kamaráti ste vy! Akú pôvabnú nevestu ste mi priviedli!“

„Ona nie je pre teba,“ povedali mladí muži, „ale pre nášho najmladšieho brata, ako sme sľúbili.“

„Čože?!“ povedal starý muž. „Sľúbili?! Ja vás donútim zjesť tie vaše sľuby!“ A vzal čarovnú paličku, zamrmlal nejaké zaklínadlo, a dotkol sa ňou bratov a ich neviest, ktorí sa okamžite premenili na šedé kamene.

Len najmladšiu sestru nezačaroval. Tú vzal do chalupy. Odvtedy sa musela starať v dome o poriadok a udržiavanie chodu domácnosti. Nebola veľmi nešťastná, ale jedna myšlienka ju trápila. Čo keby starý muž zomrel a nechal ju v tomto osamelom dome hlboko uprostred lesa? Bola by tak strašne sama ako on predtým.

Jedného dňa mu povedala o svojom strachu.

„Nebuď príliš úzkostlivá,“ povedal. „Nemusíš sa ani obávať mojej smrti, ani si ju želať. Pretože vo svojej hrudi nemám žiadne srdce! Avšak ak by som zomrel, nad dverami nájdeš moju čarodejnú paličku, s ktorou môžeš oslobodiť svoje sestry a ich ženíchov. Potom budeš mať určite dostatok spoločnosti.“

„Kde na svete máš to svoje srdce, ak nie je v tvojej hrudi?“ spýtalo sa dievča.

„Všetko by si chcela vedieť?“ spýtal sa jej manžel. „Nuž, keď to potrebuješ vedieť, potom moje srdce je v posteľnej prikrývke.“

Keď starý muž odišiel za svojou prácou, jeho nevesta strávila čas vyšívaním krásnych kvetov na posteľnú prikrývku, aby urobila jeho srdce šťastným. Starého muža to dosť pobavilo. Smial sa a povedal jej:

„Ty si veľmi dobré dieťa. Ale ja som iba žartoval. Moje srdce je v skutočnosti niekde úplne inde.“

„Tak kde je tvoje srdce, drahý manžel?“

„Moje srdce je vo vchodových dverách,“ odpovedal.

Nasledujúci deň, keď bol preč, dievča ozdobilo dvere pestrofarebným perím a čerstvými kvetmi a zavesilo na ne vence. Pri návrate domov sa starec spýtal, čo to všetko má znamenať.

„Urobila som to preto, aby som ti ukázala svoju lásku k tvojmu srdcu,“ povedala dievčina.

Starý muž sa znova zasmial, vraviac:

„Ty si veľmi milé dieťa, ale moje srdce nie je vo vchodových dverách.“

Vtedy sa úbohá mladá nevesta rozčúlila a povedala:

„Ach, môj drahý! Ty máš niekde srdce. Takže môžeš niekedy zomrieť a nechať ma tu samotnú.“

Starý muž urobil všetko, čo bolo v jeho silách, aby ju upokojil. Zopakoval jej všetko, čo už povedal predtým. Lenže ona ho nanovo prosila, aby jej povedal pravdu, kde má v skutočnosti svoje srdce.

Napokon jej to teda povedal:

„Ďaleko, veľmi ďaleko odtiaľto na osamotenom mieste stojí veľký kostol, ktorý je taký starý, ako sa len dá predstaviť. Jeho dvere sú zo železa. Okolo neho je hlboká priekopa, ktorú nepremosťuje žiaden most. V tom kostole je vták, ktorý lieta hore-dole. Nikdy neje, nikdy nepije a nikdy nezomrie. Nikto ho nedokáže chytiť. Zatiaľ čo tento vták bude žiť, ja nezomriem, lebo moje srdce je v ňom.“

Malá nevesta z toho celkom zosmutnela, lebo nevedela urobiť nič, čím by ukázala svoju lásku k srdcu starého muža. Zvykla nad tým často premýšľať, ako sedávala samotná počas dlhých dní, lebo jej manžel bol stále preč.

Jedného dňa prechádzal okolo domu mladý cestovateľ. Keď uvidel peknú dievčinu, zaželal jej:

„Dobrý deň!“

Ona mu pozdrav opätovala. A keď sa viacej priblížil, spýtala sa ho, odkiaľ prišiel a kam ide.

„Bohužiaľ!“ povzdychol si mládenec. „Mám veľmi smutný osud. Mal som šesť bratov, ktorí odišli hľadať nevesty pre seba a jednu pre mňa. Ale doteraz sa domov nevrátili. Tak ich idem teraz hľadať.“

„Ach, môj dobrý priateľ,“ povedala dievčina, „Vôbec nemusíš ísť ďalej. Poď dnu, sadni si, najedz sa, a napi. Ja ti všetko o tom poviem.“

Dala mu najesť. A keď dojedol, tak mu rozpovedala, že jeho bratia prišli do mesta, kde žila so svojimi sestrami. Každý z jeho bratov si vybral jednu z nich za nevestu a ju zobrali tiež. Potom si to namierili domov. Keď mu hovorila, ako boli všetci ostatní premenení na kameň, plakala. A že ju si nechal starý muž ako svoju nevestu. Nevynechala vôbec nič. Dokonca mu povedala aj príbeh o manželovom srdci. Keď si to mladý muž vypočul, povedal:

„Pôjdem hľadať toho vtáka. Možnože mi Pán Boh pomôže, aby som ho našiel a chytil.“

„Áno, choď,“ povedala. „Urobíš dobrý skutok. Budeš môcť oslobodiť svojich bratov a moje sestry.“

Potom mladého muža ukryla, lebo už bolo neskoro a jej manžel sa mal za chvíľu vrátiť. Nasledujúce ráno, keď starý muž odišiel, pripravila pre svojho hosťa množstvo potravinových zásob. Zaželala mu veľa šťastia a úspechov na jeho ceste a on odišiel.

Kráčal a kráčal. Až napokon si pomyslel, že je najvyšší čas na raňajky. Tak otvoril svoj batoh, v ktorom našiel množstvo chutných vecí. Veľmi ho to potešilo.

„Aká hostina!“ zvolal. „Je tu niekto, s kým sa podelím?“

„Mú,“ ozvalo sa blízko neho. Obzrel sa okolo seba a uvidel veľkého červeného vola, ktorý povedal:

„Mám to potešenie prijať tvoje láskavé pozvanie.“

„Som rád, že ťa vidím. Nech sa páči, ponúkni sa. Všetko, čo mám, ti je k dispozícii,“ povedal pohostinný mládenec. Vôl si pohodlne ľahol na zem. Oblizol si svoje pery a schuti sa najedol.

„Veľmi pekne ti ďakujem,“ povedalo zviera, ako vstávalo. „Keď budeš v nebezpečenstve alebo v núdzi, zavolaj ma, stačí aspoň myšlienkou,“ a zmizlo medzi kríkmi.

Mladý muž pobalil všetko jedlo, čo zostalo. Potuloval sa ďalej. Slnko už bolo vysoko, tiene kratšie a hlad sa hlásil o svoje obedňajšie jedlo. Rozprestrel na zem obrus a položil naň svoje jedlo, vraviac:

„Obed je pripravený. Každý, kto chce, aby som sa s ním podelil, je vítaný.“

Vtom začul šušťanie medzi kríkmi, z ktorých k nemu pribehol diviak, krochkajúc:

„Kroch, kroch, kroch! Povedal tu niekto, že je obed pripravený? Bol si to ty? Myslel si mňa, aby som prišiel?“

„Samozrejme, v každom prípade. Ponúkni sa z toho, čo tu mám,“ povedal mladý cestovateľ a obaja si spoločne vychutnali jedlo, ktoré mal. Potom diviak vstal a povedal:

„Ďakujem. Keď budeš v núdzi, hneď na mňa zavolaj,“ a odbehol preč.

Po dlhý čas mládenec kráčal ďalej. K večeru už bol míle ďaleko. Znovu pocítil hlad. Stále mu zostali nejaké zásoby. Pomyslel si, že je načase, aby si pripravil večeru. Keď si všetko prestrel, zvolal tak ako predtým:

„Každý, kto sa chce ponúknuť z môjho jedla, je vítaný.“

Nad hlavou začul trepotanie krídiel a na zemi uvidel tieň. Práve vtedy sa tam objavil obrovský okrídlený lev, vraviac:

„Počul som niekoho ponúkať svoje jedlo. Je tu niečo aj pre mňa?“

„Ale samozrejme,“ odpovedal mládenec. „Len sa pridaj ku mne a vezmi si z toho, koľko len chceš. Lebo už tam potom toho veľa nezostane.“

Tak okrídlený lev sa zniesol na zem a dosýta sa najedol. Ako odlietal preč, povedal:

„Keď ma budeš potrebovať, len ma zavolaj.“

„Ako sa ten len ponáhľal!“ pomyslel si mládenec. „Možno by mi bol pomohol dostať sa do toho kostola, lebo samotnému sa mi to asi nikdy nepodarí.“

Pozbieral si svoje veci a začal kráčať ďalej. Ani nezašiel príliš ďaleko a uvidel kostol! Rýchlo prišiel bližšie. Okolo kostola bola priekopa, cez ktorú neviedol ani jeden most. Bolo to miesto, ktoré hľadal. Už bolo dosť neskoro o niečo sa pokúsiť. A okrem toho úbohý mládenec bol už veľmi uťahaný. Tak si ľahol na zem a tvrdo zaspal.

Nasledujúce ráno, keď sa zobudil, začal rozmýšľať, ako by sa mohol dostať cez veľkú priekopu. I napadla ho myšlienka. Keby tam len bol ten červený vôl a bol by taký smädný, že by vypil všetku vodu v priekope. Potom by mohol prejsť cez priekopu suchou nohou.

Sotva mu myšlienka prebehla jeho mozgom, objavil sa tam veľký červený vôl a zanedlho vypil všetku vodu v priekope. Hneď ako bola priekopa suchá, vďačný mládenec cez ňu prešiel. Lenže hrubé steny a silné železné dvere na kostole ho nepustili ďalej.

„Verím, že veľký diviak by si s tým vedel lepšie poradiť ako ja,“ pomyslel si. A ajhľa! Ako si to zaželal, prišiel k nemu diviak, ktorý začal svojimi klami silno tlačiť oproti stene. Podarilo sa mu vybrať jeden kameň, potom ďalší, až napokon urobil celkom veľkú dieru. Bola dosť veľká na to, aby sa cez ňu dostal človek. Mladý muž rýchlo vošiel do kostola. Vo vnútri uvidel lietať vtáka, ale nevedel, ako by ho mohol chytiť.

„Ach!“ zvolal. „Keby tu tak teraz bol okrídlený lev, ten by ho veľmi skoro chytil.“ Pri týchto slovách sa tam objavil okrídlený lev, ktorý uchopil vtáka a dal ho mládencovi. Potom odletel preč. Mládenec starostlivo držal vtáka, v ktorom bolo srdce starého čarodejníka, a ponáhľal sa domov tak rýchlo, ako len vládal. K chalupe sa dostal ešte pred večerom. Povedal svoje dobrodružstvo malej neveste, ktorá mu dala niečo na jedenie a pitie. Potom ho schovala spolu s vtákom pod posteľ.

Keď starý čarodejník prišiel domov, sťažoval si, že sa cíti byť chorý. Povedal, že už to s ním pôjde len k horšiemu, lebo vtáka s jeho srdcom už niekto chytil. Mládenec pod posteľou to počul a pomyslel si:

„Tento starý muž mi osobne nijako neublížil, ale premenil na kamene mojich bratov a ich nevesty a moju nevestu si nechal pre seba. No a to je dostatočne zlé.“

Tak trochu stisol vtáka a starý muž zvolal:

„Au! Cítim, že sa ku mne smrť zakráda! Dieťa moje, zomieram!“

S týmito slovami padol omdlievajúc zo stoličky. Skôr než si mladý muž uvedomil, čo robí, stlačil vtáča tak, že nemohlo vôbec dýchať a zomrelo. Spolu s ním zomrel aj starý čarodejník.

Mládenec vyšiel spod postele a dievčina zobrala čarodejnú paličku, ktorú našla nad dverami. Dotkla sa ňou dvanástich kameňov, ktoré sa hneď premenili na šesť bratov a ich snúbenice. Všetci sa náramne radovali, bozkávali a objímali. Na zemi tam zostal ležať len starý muž. Bol celkom mŕtvy. Žiadna čarodejná palička mu nevedela vrátiť život, aj keby si to niekto bol želal.

Tak všetkých sedem bratov a ich sedem neviest odišlo domov. Zosobášili sa. A potom žili spolu šťastne ešte mnoho rokov.

**Koniec**

2*/ Petržlenka

Andrew Lang

180. diel zo 400

nemecká poviedka, počet slov 1880

Kedysi dávno žila raz jedna chudobná žena, ktorá mala jednu malú dcéru, ktorú volali Petržlenka. Volali ju tak preto, lebo rada jedávala petržlen. Obľubovala ho viacej než hocijaké iné jedlo. A naozaj, skoro vôbec nič iné nejedla. Jej chudobná matka nemala dosť peňazí, aby jej mohla kúpiť dostatok petržlenu na jej nasýtenie. Ale jej dcéra bola taká krásna, že jej nevedela vôbec nič odmietnuť. Tak chodievala každú noc do záhrady jednej starej bosorky, ktorá bývala neďaleko.

Výrazná petržlenová vôňa krásnej Petržlenky sa stala všeobecne známou. A tak sa prišlo na krádež. Bosorka zavolala matku Petržlenky k sebe a navrhla jej, aby jej dcéra bývala u nej. Mohla by tak mať toľko petržlenu, koľko by len chcela. Matka bola s týmto návrhom celkom spokojná. A tak krásna Petržlenka začala bývať u starej bosorky.

Jedného dňa traja princovia, ktorých otec bol na ceste po zahraničí, prišli do mesta, kde žila Petržlenka. Zbadali ju, ako si česala a plietla svoje dlhé čierne vlasy pri okne. V momente sa do nej beznádejne zamilovali. Vrelo po nej zatúžili a chceli ju za manželku. Sotva sa dala medzi nimi vyjadriť slovami ich veľká súťaživosť. Vytasili meče a začali o Petržlenku bojovať. Boj bol taký urputný, že sa ich rinčanie mečov ozývalo po celom okolí. Zúrivo medzi sebou bojovali.

Všimla si ich stará bosorka a povedala si:

„Určite to musí byť kvôli Petržlenke.“

A keď sa presvedčila, že to tak je, plná zlosti pre hádku a spor o krásnu Petržlenku, jej povedala:

„Želám si, aby si bola škaredá žaba a sedela pod mostom na konci sveta.“

Hneď ako vyslovila dané slová, krásna Petržlenka sa zmenila na žabu a zmizla princom z dohľadu. Princovia teda hádku ukončili. Podali si ruky a vrátili sa domov k svojmu otcovi.

Kráľovi pribúdali roky a začínal byť starý, nevládny a nemohúci. Želal si, aby jeden z jeho synov vládol namiesto neho. Ale nevedel sa rozhodnúť, ktorému zo svojich synov zverí kráľovskú korunu, aby vládol spravodlivo namiesto neho. Napokon sa rozhodol, že nech o tom rozhodne osud. Tak si dal predvolať svojich troch synov a povedal im:

„Moji drahí synovia, už som starý a unavený z vládnutia. Avšak neviem sa rozhodnúť, komu z vás troch zverím svoju korunu, lebo vás ľúbim narovnako. Zároveň by som chcel, aby nad mojimi ľuďmi vládol ten najlepší a najbystrejší spomedzi vás. Preto som sa rozhodol, že vám dám tri úlohy. Ten, kto ich najlepšie zvládne, bude mojím dedičom. Prvou z nich je, aby ste mi priniesli sto metrov dlhú látku, ktorá je taká jemná, že prejde cez kráľovský prsteň.“ Synovia sa hlboko poklonili a sľúbili, že sa vynasnažia urobiť to najlepšie, čo len vedia. Bez ďalšieho zdržania sa vybrali na cestu.

Dvaja starší bratia si so sebou zobrali plno služobníctva a nákladu. Ale najmladší sa vydal na cestu celkom sám. Za krátky čas prišli na rázcestie, kde sa cesta rozdeľovala na tri rôzne. Dve z nich boli pekne upravené, ale tretia bola tmavá a zarastená. Dvaja starší sa vybrali pekne upravenými cestami. Najmladší im zaželal veľa šťastia a vybral sa hrboľatou cestou.

Starší bratia sa ponáhľali všade na miesta, kde sa dala kúpiť látka. Naložili ju na svoje vozy a vrátili sa domov.

Najmladší syn išiel svojou hrboľatou cestou po mnoho dní. Nikde nemohol nájsť obchod so vzácnymi látkami. Tak cestoval stále ďalej a ďalej. Už pomaly klesal na duchu. Napokon prišiel k mostu. Za ním sa rozprestierala pustá a močiarna oblasť. Skôr ako prešiel cez most, si sadol na breh rieky. Zrazu k nemu z močiara priskákala žaba. Sadla si vedľa neho a spýtala sa:

„Čo si taký smutný, drahý princ?“

Princ jej netrpezlivo odpovedal:

„To je úplne zbytočné ti hovoriť, milá žabka, lebo aj tak by si mi nevedela pomôcť.“

„Nebuď si tým taký istý,“ odpovedala žaba. „Povedz mi, čo ťa trápi a uvidíme.“

Nuž tak sa jej princ zdôveril. Povedal malému stvoreniu, po čo ho poslal jeho kráľovský otec.

„Princ, ja ti naisto pomôžem,“ povedala žaba. Odskákala do močiara. Za chvíľu sa vrátila naspäť. Ťahala so sebou kus látky, nie väčšej ako prst. Položila ju pred princa a povedala: „Vezmi toto domov a uvidíš, čo sa stane.“

Princ si vôbec neželal vziať so sebou taký bezvýznamný balíček. Ale nechcel zraniť city malej žabky, tak to neodmietol. Vložil si ho do svojho vrecka a zaželal jej na rozlúčku zbohom. Malá žaba ho sledovala, až pokiaľ nezašiel za kopec. Potom odskákala naspäť do vody.

Čím ďalej princ išiel, tým mu vrecko, v ktorom mal malý balíček s látkou, viacej oťažievalo. To ho na srdci veľmi potešilo. Veľmi spokojný sa vrátil na dvor svojho otca. Podarilo sa mu prísť práve vtedy, keď sa vracali jeho bratia so svojimi karavánami. Kráľ sa veľmi potešil, keď ich znova uvidel. Zložil si z prsta svoj prsteň a začali skúšať látky, ktoré priniesli starší bratia. Vyskúšali celý náklad, ale žiadna z tých látok sa nedala prevliecť cez prsteň celá.

Dvaja starší bratia sa začínali cítiť dosť malí, keď uvideli, že ich snaha bola márna. Začali zazerať na najmladšieho brata, ktorý sa vrátil bez akejkoľvek batožiny. Aké veľké bolo ich prekvapenie, keď z vrecka vytiahol malý balíček látky. Bol to veľmi nádherný kúsok. Merala presne sto metrov. Nite na nej skoro vôbec nebolo vidno, taká bola jemná. Ani v jasnosti farieb ju nevedelo nič prekonať. Cez prsteň prešla bez najmenších ťažkostí.

Otec objal svojho úspešného syna a rozkázal, aby všetku ostatnú látku zhodili do rieky. Potom sa obrátil ku svojim synom a povedal im:

„Drahí princovia, teraz sa pripravte na ďalšiu úlohu. Musíte mi priniesť malého psíka, ktorý sa pohodlne zmestí do orechovej škrupiny.“

Synovia boli touto požiadavkou úplne zúfalí. Ale keďže každý z nich si želal získať kráľovskú korunu, rozhodli sa splniť úlohu čo najlepšie, ako sa len dá. Po niekoľkých dňoch sa vydali znovu na cestu.

Došli k tomu istému rázcestiu, kde sa zase rozdelili. Najmladší išiel tou istou hrboľatou cestou ako predtým. No teraz sa cítil oveľa radostnejšie. Sotva si sadol pod most a povzdychol si, tá istá žaba priskákala k nemu a spýtala sa ho:

„Čo ťa trápi tentokrát, drahý princ?“

Tentoraz princ vôbec nepochyboval o čarovnej moci malej žabky, tak jej hneď vyrozprával, čo má na duši.

„Princ, ja ti pomôžem,“ povedala mu žaba a odskákala preč tak rýchlo, ako jej to len jej malé nohy dovolili. Keď sa vrátila, priniesla so sebou malý arašidový orech. Položila ho pred princa a povedala mu: „Vezmi domov so sebou tento malý orech a povedz svojmu otcovi, aby ho opatrne otvoril. Uvidíš, čo sa stane.“ Princ jej srdečne poďakoval a išiel si svojou cestou plný nadšenia. Medzitým malá žabka pomaly odskákala naspäť do vody.

Keď prišiel domov, jeho bratia práve prichádzali. Mali so sebou množstvo malých psov rôznych druhov. Kráľ už mal pripravenú orechovú škrupinu. Skúška začala. Ale žiaden z malých psíkov starších bratov sa do nej ani len trochu nezmestil. Vyskúšali všetkých svojich drobných psov, ale zbytočne.

Vtedy ku kráľovi pristúpil jeho najmladší syn a podal mu arašidový oriešok. Povedal mu, aby ho opatrne otvoril. Sotva tak starý kráľ urobil, krásny malý psík vyskočil z arašidovej škrupiny. Začal behať kráľovi po ruke, vrtel svojím chvostom a odvážne štekal na ostatných malých psov. Celý kráľovský dvor mal z neho veľkú radosť.

Otec znovu objal svojho úspešného syna a rozkázal ostatných malých psov rozpredať. Ponechal si len toho najmenšieho z arašidovej škrupinky. Potom sa takto prihovoril svojim synom:

„Dve najťažšie úlohy máte za sebou. Teraz si vypočujte tretiu: Ktokoľvek z vás si prinesie domov so sebou najkrajšiu princeznú, bude mojím dedičom.“

Požiadavka sa zdala byť taká ľahká a odmena taká veľká, že princovia nestrácali čas a vydali sa na cestu. Na rázcestí rozmýšľali, či pôjdu tou istou cestou ako ich najmladší brat. Ale keď videli, aká je tá cesta hrboľatá a pustá, rozhodli sa, že pôjdu tými istými cestami ako predtým. Považovali za nemožné nájsť v tej divočine nejakú ozajstnú krásku, ktorá by sa im zapáčila.

Najmladší syn tentokrát veľmi zosmutnel a pomyslel si:

„Viem, že v hocičom inom by mi moja malá žabka pomohla, ale táto úloha presahuje jej moc. Ako by len mohla nájsť pre mňa krásnu manželku? Jej močiare sú síce rozsiahle, ale prázdne. Niet tam ani živej duše, len žaby, ropuchy, a im podobné stvorenia. Tam predsa žiadni ľudia nebývajú.“

No i tak prišiel pod známy most. Sadol si tam a z hĺbky srdca si povzdychol.

Za chvíľu sa tam pred ním objavila tá istá malá žabka a spýtala sa ho:

„Čo ťa trápi teraz, môj drahý princ?“

„Ach, žabka, tentokrát mi nepomôžeš, lebo úloha, ktorú mám splniť, je nad tvoju moc,“ odpovedal princ.

„Jednako,“ odpovedala žaba, „predsa len mi môžeš povedať svoje ťažkosti. Lebo ktovie, možno ti napokon budem vedieť pomôcť.“

Princ jej teda porozprával o úlohe, ktorú im dal otec splniť.

„Ničoho sa neboj, môj drahý princ. Aj v tomto ti viem veľmi dobre pomôcť,“ povedala malá žaba. „Len choď domov. A ja za tebou za chvíľu prídem.“ S týmito slovami žabka nezvyčajne rýchlo vyskočila a odskákala až do vody, kde zmizla.

Princ vstal a šiel smutne svojou cestou, lebo neveril, že je možné, aby mu malá žabka vedela pomôcť v jeho súčasnej situácii. Sotva prešiel zopár krokov, keď začul za sebou zvláštny zvuk. Obzrel sa a uvidel malý vozík urobený z kartónu. Ťahalo ho šesť veľkých potkanov. Smerovali rovno k nemu. Dvaja ježkovia bežali pred nimi ako jazdci. Na škatuli sedela tučná myš ako kočiš. Za ňou sedeli dve malé rosničky ako lokaji. A v kartónovom vozíku sedela jeho malá žabka. Ako prechádzala okolo, poslala mu vzdušný bozk.

Princ bol zamyslený nad nestálosťou šťasteny, ktorá mu dopriala dve z jeho prianí, a teraz sa zdalo, že mu odmietne to najlepšie a posledné. Ani nevenoval veľkú pozornosť nezvyčajnému sprievodu, ktorý prešiel okolo. Stále mu bolo menej a menej do smiechu z toho komického úkazu.

Vozík šiel nejaký čas rýchlo pred ním dopredu. Potom zabočil za husté stromy. Avšak aká veľká bola jeho radosť a prekvapenie, keď zrazu spoza toho istého rohu vyšiel nádherný, veľký, ozajstný kočiar a smeroval mu oproti. Ťahalo ho šesť vynikajúcich koní. Boli tam jazdci ako predvoj, kočiš, lokaji, a plno služobníctva v najkrajších uniformách. Na koči sedela najkrajšia žena, akú kedy len princ videl. Hneď v nej rozpoznal krásnu Petržlenku, pre ktorú už tak dávno vrúcnou láskou zahorelo jeho srdce.

Voz zastal rovno pred ním. Lokaji z neho zoskočili a otvorili mu dvere. Nastúpil dnu a posadil sa vedľa krásnej Petržlenky. Srdečne sa jej poďakoval, vyznal jej úprimnú lásku a povedal jej, ako dlho je už do nej zamilovaný. Takže z našej malej zelenej žabky sa znovu stala Petržlenka.

Do kráľovského mesta svojho otca prišiel najmladší princ zároveň so svojimi bratmi. Tí sa vrátili tiež s nádhernými ženami. Ale keď ich predviedli pred kráľa, celý kráľovský dvor jednohlasne súhlasil s tým, že najkrajšia z nich je jednoznačne krásna Petržlenka.

Starý kráľ sa veľmi potešil. Objal tretíkrát svojho úspešného najmladšieho syna a jeho novú nevestu a vymenoval ich za svojich nástupcov na kráľovský trón. Jeho starší bratia v kráľovstve dostali menšie vojvodstvá. Najmladší princ sa zosobášil s Petržlenkou a v záhrade pestovali len samý petržlen. Princezná od neho ešte viacej opeknela a spolu s princom boli stále zdraví. Princ sa stal kráľom a chudobná Petržlenka kráľovnou. Vládli spolu dlho a šťastne. A ak nie sú náhodou mŕtvi, vládnu i doteraz.

**Koniec**

3*/ Pastierka husí

Bratia Grimmovci

181. diel zo 400

nemecká poviedka, počet slov 1920

Kedysi dávno žila raz jedna kráľovná. Jej manžel bol už dávno mŕtvy. Mala prekrásnu dcéru. Keď táto princezná dospela, zasnúbila sa s princom, ktorý býval veľmi ďaleko. Keď nadišiel čas jej sobáša a odchodu do jeho kráľovstva, jej matka jej nabalila veľmi bohatú batožinu, rôzne ozdoby, zlato a striebro, šperky a rôzne čačky. V skutočnosti všetko, čo patrilo do kráľovskej výbavy, lebo svoju dcéru naozaj veľmi ľúbila. Zobrala si so sebou aj družičku, ktorá ju mala odprevadiť a cestovať s ňou až k ženíchovi. Každá z nich mala spoľahlivého koňa. Princeznin kôň sa volal Falada a vedel rozprávať.

Keď nadišla hodina odchodu, matka odišla do spálne. Zobrala malý nožík a porezala si prst. Potom pod ním podržala čistú bielu vreckovku, nechala na ňu spadnúť tri kvapky svojej krvi a dala ju svojej dcére, vraviac:

„Drahé dieťa, dobre si postráž túto vreckovku. Môže sa ti veľmi dobre zísť na tvojej ceste.“

Tak si dali smutné zbohom a rozlúčili sa. Princezná si dala vreckovku do puzdra na šatách, nasadla na koňa a vydala sa na dlhú cestu do ženíchovho kráľovstva.

Potom ako cválali asi hodinu, princezná vysmädla a povedala svojej družičke:

„Prosím ťa, zíď z koňa a prines mi do môjho zlatého pohára z tamtoho potoka. Chcem sa napiť.“

„Ak si smädná,“ odpovedala slúžka, „zosadni z koňa, kľakni si k potoku a napi sa. Ja už nechcem byť viacej tvoja slúžka.“ Princezná bola taká smädná, že zosadla, nahla sa nad prameň potoka a napila sa. Slúžka jej nedovolila piť zo zlatého kalicha, ktorý mala vo výbave.

Ako pila si pomyslela: „Ach, nebesá! Čo len mám robiť?“

A tri kvapky krvi jej odpovedali:

„Keby to len tvoja matka vedela, jej srdce by istotne puklo na dvoje.“

Ale princezná bola mierna a trpezlivá. Nepovedala nič o drzom správaní svojej slúžky a ticho zase nasadla na koňa. Cválali ďalej niekoľko míľ. Deň bol veľmi horúci a slnečné lúče na ne horúco žiarili. Tak princezná znovu vysmädla.

Ako prechádzali cez potok, povedala znovu svojej slúžke:

„Prosím ťa, choď mi nabrať do môjho zlatého pohára trochu vody.“ Už dávno zabudla na drzé slová svojej slúžky.

Ale tá jej len odpovedala ešte viacej povýšenecky než predtým:

„Keď chceš piť, zosadni a napi sa z potoka. Ja ti už slúžku robiť nebudem.“ Princeznú donútil smäd zostúpiť z koňa a zohnúť sa nad tečúcim potokom a napiť sa.

Plakala a povedala si pre seba:

„Ach, nebesá! Čo mám len robiť?“

A tri kvapky krvi jej odpovedali:

„Keby to len tvoja matka vedela, jej srdce by istotne puklo na dvoje.“

Ako sa napila, ľahla si vedľa potoka a vreckovka s tromi kvapkami krvi jej vypadla z vrecka rovno do potoka. A ona vo svojej úzkosti si vôbec nevšimla jej stratu. Ale slúžka si to všimla s potešením, lebo vedela, že jej dávala nad ňou moc. Stratou vreckovky s kvapkami krvi princezná zoslabla a stala sa bezmocnou.

Keď chcela vysadnúť na svojho koňa Faladu, slúžka na ňu zakričala:

„Ja budem jazdiť na Faladovi. Ty si musíš sadnúť na môjho koňa.“

Tomuto sa musela princezná podvoliť. Potom jej slúžka kruto nariadila, aby si vyzliekla svoje kráľovské šaty a obliekla si slúžkine. A napokon musela prisahať na nebesá, že keď dôjdu do paláca, o celej záležitosti nič nepovie. Keby neprisahala, slúžka by ju na mieste hneď zabila. Ale kôň Falada všetko pozoroval a dobre si to uchoval v pamäti.

Slúžka teraz vysadla na Faladu a skutočná nevesta na horšieho koňa. Tak pokračovali v ceste, pokým neprišli do paláca. Ich príchod sprevádzala veľká radosť všetkých. Princ im bežal oproti, aby ich uvítal. Považoval slúžku za svoju nevestu. Pomohol jej zosadnúť z koňa a doviedol ju do kráľovských komnát. Zatiaľ čo skutočná princezná zostala stáť na nádvorí. Starý kráľ, ktorý sa pozeral zo svojho okna, si ju všimol v jej neutešenej situácii. Zasiahlo ho priam do srdca, ako nežne, sladko a krásne vyzerala. Okamžite vošiel do kráľovskej komnaty a spýtal sa falošnej nevesty, koho to priviedla so sebou a nechala stáť na nádvorí.

„Och!“ odpovedala falošná nevesta. „To je len dievča, ktoré mi robilo spoločnosť na ceste. Dajte jej nejakú prácu, nech zbytočne neleňoší.“ Ale starý kráľ nemal žiadnu prácu pre ňu ani si nevedel na nič, čo by mohla robiť, spomenúť.

Tak povedal: „Mám malého chlapca, ktorý sa stará o husi. Dobre spraví, keď mu pomôže.“ Mládencovo meno bolo Kurdkin a skutočná nevesta princezná mu bola pridelená na pomoc pri pasení husí.

Skoro nato povedala falošná nevesta princovi: „Najdrahší manžel, prosím ťa, urob mi láskavosť.“

On odpovedal: „Samozrejme že urobím. Čo si želáš?“

„Povedz mäsiarovi, nech dá odťať hlavu tomu koňovi, na ktorom som prišla, lebo sa ku mne zle správal počas cesty sem.“ Ale pravdou bolo, že sa obávala, že kôň povie pravdu o tom, ako sa ona správala k pravej princeznej. Podarilo sa jej presadiť u princa svoje a úbohý Falada bol odsúdený na smrť. Keď sa novina dostala do uší skutočnej princeznej, išla za mäsiarom a tajne mu sľúbila zlatú mincu, ak pre ňu niečo urobí. V meste bola veľká tmavá brána, cez ktorú musela prejsť každé ráno a večer s husami.

A tak mu povedala: „Bol by si taký láskavý a zavesil Faladovu hlavu tam na tú veľkú tmavú bránu, aby som ju mohla ešte raz uvidieť?“ Mäsiar jej to sľúbil, presne ako si želala. Odťal koňovi hlavu a pevne ju nasadil na tú starú bránu, ako sa dohodli.

Nasledujúce ráno, ako nová pastierka a Kurdkin hnali svoj kŕdeľ husí, povedala, keď prechádzali cez bránu:

„Ach! Falada! Ty si tu už visíš.“

A hlava odpovedala:

„To si ty, čestná princezná? Prejdi podo mnou. Keby to len tvoja matka vedela, jej srdce by istotne puklo na dvoje.“

Potom prešla popod vežu a zahnala husi na pole. Keď sa dostali na miesto, kde pásavali husi, sadla si a rozplietla si vlasy, ktoré boli akoby z čistého zlata. Kurdkinovi sa veľmi páčilo ich trblietanie na slnku a veľmi chcel od nej, aby mu dala jeden zo svojich vlasov. No ona povedala:

„Fúkaj vietor, fúkaj hneď

A Kurdkinov klobúk odnes preč.

Nech ho naháňa po poliach, po lúkach,

Až moje vlasy budú do červeno-zlatista.

Zaveď ho na pole, na scestie

A učeš mi moje vlasy prekrásne.“

Vtedy nápor vetra odfúkol Kurdkinov klobúk preč. Musel ho naháňať cez hory a doly. Keď sa vrátil zo svojej honby za klobúkom, ona sa medzitým učesala a urobila si vrkoče z vlasov. Jeho šance dostať od nej jeden vlas boli nenávratne preč. Kurdkin sa na ňu veľmi hneval a nechcel sa s ňou ani rozprávať. Tak bez slova pásli husi až do večera a potom išli domov.

Nasledujúce ráno, ako prechádzali pod bránou, dievča zase povedalo:

„Ach! Falada, ty si tu stále visíš.“

A hlava jej odpovedala: „To si ty, čestná princezná? Prejdi podo mnou. Keby to len tvoja matka vedela, jej srdce by istotne puklo na dvoje.“

Potom išla svojou cestou, až prišli na obecný pozemok, kde pásli husi. Sadla si a začala si česať vlasy. Vtedy k nej znovu pribehol Kurdkin a chcel vytrhnúť jeden z vlasov na jej hlave, ale ona zvolala náhlivo:

„Fúkaj vietor, fúkaj hneď

A Kurdkinov klobúk odnes preč.

Nech ho naháňa po poliach, po lúkach,

Až moje vlasy budú do červeno-zlatista.

Zaveď ho na pole, na scestie

A učeš mi moje vlasy prekrásne.“

Vtedy nápor vetra zavial a odfúkol Kurdkinov klobúk ďaleko preč, takže ho musel znovu naháňať. Keď sa vrátil s klobúkom, už mala dávno upravené svoje zlatisté vlasy a on už zase nemohol od nej získať ani jeden vlas. Tak len sledovali husi, kým sa nezotmelo.

Ale v ten večer išiel Kurdkin za starým kráľom a povedal mu:

„Odmietam viacej pásť husi s tým dievčaťom.“

„A prečo?“ spýtal sa starý kráľ.

„Pretože nerobí nič iné, len ma celý deň rozčuľuje,“ odpovedal Kurdkin. A pokračoval rozprávaním všetkých jej nerestí a dodal:

„Každé ráno, ako vyháňame kŕdeľ husí na pašu popri tmavej bráne, povie konskej hlave, ktorá je tam zavesená: „Ach! Falada, ty si tu stále?“ A konská hlava jej odpovie: „To si ty, čestná princezná. Prejdi podo mnou. Keby to len tvoja matka vedela, jej srdce by istotne puklo na dvoje.““ Kurdkin potom pokračoval rozprávaním o pasení husí na obecnej lúke a o tom, ako zakaždým musel naháňať svoj klobúk.

Starý kráľ mu povedal, aby šiel a robil všetko tak, ako zvyčajne i nasledujúci deň. Keď nadišlo ráno, kráľ sa sám ukryl pri tmavej bráne a vypočul si, ako pastierka zdravila Faladu. Potom ich nasledoval cez polia a ukryl sa medzi kríkmi pri obecnej lúke. Uvidel na vlastné oči, ako pastier a pastierka dávali pozor na husi a ako po istom čase si dievča sadlo, rozpustilo si vlasy, ktoré sa leskli ako zo zlata, a zopakovalo:

„Fúkaj vietor, fúkaj hneď

A Kurdkinov klobúk odnes preč.

Nech ho naháňa po poliach, po lúkach,

Až moje vlasy budú do červeno-zlatista.

Zaveď ho na pole, na scestie

A učeš mi moje vlasy prekrásne.“

Potom vietor zosilnel a odfúkol Kurdkinov klobúk preč, takže musel za ním bežať cez hory a doly. Medzitým si dievča učesalo a zaplietlo svoje vlasy. Toto všetko si starý kráľ všimol a pozorne to sledoval. Večer, keď pastierka prišla domov, si ju zavolal na stranu a spýtal sa jej, prečo sa správala tak zvláštne.

„Ja vám nesmiem povedať prečo. Ako by som sa mohla odvážiť zdôveriť so svojou prísahou hocikomu? Lebo som musela prisahať na nebesá, inak by som prišla o život.“

Napokon teda starý kráľ povedal:

„Nuž, ak to nemôžeš povedať mne, povedz to tej železnej peci tamtohľa,“ a s tým odišiel preč.

Ona si kvokla pri pec a začala vzlykať a nariekať, vylievať si svoje úbohé malé srdiečko, a povedala:

„Tu sedím opustená celým svetom a falošná družička, slúžka, ma donútila vyzliecť si svoje oblečenie, zobrala moje miesto po boku ženícha, zatiaľ čo ja musím robiť podradnú prácu pastierky. Keby to len moja matka vedela, jej srdce by istotne puklo na dvoje.“

Ale starý kráľ stál vonku pri komíne pece a vypočul si všetky jej slová. Potom vstúpil znovu do miestnosti a povedal jej, aby sa pri tej peci postavila. I rozkázal, aby ju obliekli do kráľovského oblečenia, v ktorom vyzerala priam úžasne. Potom dal poslať po svojho syna. Prezradil mu, že dostal falošnú nevestu, ktorá nie je nič viac než slúžka a družička, zatiaľ čo jeho skutočná nevesta je bývalá pastierka husí, ktorá stojí teraz vedľa neho. Mladý kráľ sa zaradoval z celého svojho srdca, keď uvidel jej krásu v plnom ošiali a keď sa ešte k tomu dozvedel, aká je skutočná nevesta dobrá a čestná.

Tak usporiadali veľkolepú recepciu, na ktorú boli všetci pozvaní. Ženích sedel za vrchstolom, skutočná princezná na jednej strane vedľa neho a družička slúžka na druhej strane. Ale tá tým všetkým bola taká popletená, že nespoznala princeznú v jej žiariacich šatách.

Keď trochu pojedli, popili a všetci sa veselo bavili, starý kráľ sa spýtal družičky slúžky, aby mu pomohla vyriešiť jeden háklivý problém.

„Čo by sa malo stať istej osobe, ktorá všetkých oklamala?“ spýtal sa jej. A pokračoval s celým svojím príbehom, až sa napokon opýtal:

„Aký trest by si zaslúžila taká osoba?“

Falošná nevesta odpovedala: „Zaslúži si, aby bola položená úplne nahá do sudu obitého ostrými klincami, ktorý by mal byť ťahaný koňmi hore a dolu po ulici, až pokým nezomrie.“

„Ty si tá osoba!“ zvolal kráľ, „a sama si vyriekla osud nad sebou. A nech sa deje, čo len chce, tak s tebou bude naložené.“ Keď sa rozsudok vykonal, mladý kráľ si zobral za manželku svoju skutočnú nevestu a obaja potom vládli nad kráľovstvom v mieri a v šťastí pre všetkých.

**Koniec**

4*/ Biela holubica

Andrew Lang

182. diel zo 400

dánska poviedka, počet slov 1930

Kedysi dávno žil raz jeden kráľ, ktorý mal dvoch synov. Boli to dvaja bezstarostní mladíci. Vždy vystrájali nejaké pochabé kúsky. Jedného dňa veslovali samotní v malej loďke na šíre more. Bolo krásne počasie. No keď sa dostali na väčšiu vzdialenosť od brehu, zdvihla sa strašná búrka. Uchytila im veslá, ktoré sa stratili hlboko v mori. Malú loďku hádzalo na burácajúcich vlnách ako orechovú škrupinu. Princovia sa museli pevne držať svojich sedadiel, aby ich to nevyhodilo cez palubu do mora.

Uprostred toho všetkého stretli nádherné plavidlo. Vyzeralo ako žľab na cesto. Sedela v ňom stará žena. Zavolala na nich a povedala im, že im pomôže dostať sa na breh, ak jej sľúbia, že jej dajú ďalšieho syna, ktorý sa narodí ich kráľovnej matke.

„To nemôžeme urobiť,“ zakričali princovia. „Ten nám nepatrí, tak ho nemôžeme nikomu darovať.“

„Tak potom obaja zhnijete na dne mora,“ povedala stará žena. „A možnože by vaša matka mala radšej dvoch synov, ktorých už má, ako jedného, ktorého ešte nemá,“ a veslovala preč vo svojom žľabe na cesto.

Medzitým búrka zúrila stále hlasnejšie a hlasnejšie. Voda špliechala na okolí a loďka sa skoro celá naplnila vodou. Veľa nechýbalo a začala by sa potápať. Vtedy si princovia pomysleli, že na tom, čo im povedala stará žena o ich matke, predsa len niečo je. A keďže si veľmi chceli zachrániť svoje životy, zakričali na ňu a sľúbili jej, že dostane ich brata, ak ich vyvedie z tohto nebezpečenstva. Hneď ako tak urobili, sa búrka utíšila a vlny sa zmiernili. Loďka sa bezpečne dostala pri zámok ich otca. Oboch princov prijal s otvorenou náručou ich otec a aj matka, ktorí ich už úzkostlivo očakávali.

Ani jeden z bratov nepovedal nič o tom, čo sľúbili na mori, ani vtedy a ani neskôr, keď kráľovná porodila tretieho syna. Bol to krásny chlapec, ktorého milovala nadovšetko na svete. Vychovávali ho a vzdelávali na zámku. Bol z neho už dospelý mladý muž, a jeho bratia stále nič nepočuli o bosorke, ktorej ho sľúbili ešte pred jeho narodením.

I stalo sa, že sa jedného večera strhla obrovská búrka. Všade bola hustá hmla a veľká tma. Vietor len tak zavýjal a rachotil všade okolo kráľovského paláca. Uprostred tohto hluku bolo počuť hlasné klopanie na dvere sály, kde bol najmladší princ. Ten išiel otvoriť dvere, za ktorými našiel starú ženu so žľabom na cesto na jej chrbte. Ona mu povedala, že hneď musí ísť s ňou, lebo jeho bratia jej ho sľúbili za to, že im zachránila životy.

„Dobre,“ povedal. „Ak si zachránila mojim bratom životy a oni ma tebe sľúbili, potom pôjdem s tebou.“ A tak teda odišli spolu na pobrežie, kde si musel s bosorkou sadnúť do žľabu, v ktorom sa odplavili po mori až k jej príbytku.

Princ bol teraz v moci bosorky a musel jej slúžiť. Prvou vecou, ktorú mal urobiť, bolo to, že mal naukladať a pekne usporiadať na kopu množstvo peria.

„Musíš uložiť na kopu všetko to perie, ktoré tu vidíš,“ povedala. „Musí to byť hotové, kým sa večer vrátim domov, inak dostaneš oveľa ťažšiu prácu.“

Hneď sa aj pustil do práce. Začal ukladať pierka pekne jedno na druhé. Len jedno, posledné pierko mal dať na kopu. Keď vtom sa zodvihol vietor, spravil sa prievan a všetko perie sa porozhadzovalo po celej dlážke tak, ako bolo predtým. Mohol začať celú svoju prácu odznova. Lenže do večera zostávala už len jedna hodina a vtedy sa bosorka mala vrátiť domov. Veľmi rýchlo si uvedomil, že to nemôže stihnúť.

Zrazu začul klopanie na okennú tablu a slabý, tenký hlas sa mu prihovoril:

„Vpusti ma dnu. Ja ti pomôžem.“ Bola to biela holubica, ktorá sedela na parapetnej doske a zobákom ďobala na okno. Otvoril okno, holubica vletela dnu a hneď sa dala do práce. So svojím zobákom uložila každé jedno pierko pekne na kôpku. Skôr ako uplynula hodina, ich všetky usporiadala a odletela cez okno. V tom istom momente vošla cez dvere dnu bosorka.

„Veľmi dobre,“ povedala. „Spravil si to lepšie, ako som od teba očakávala. Všetko perie je pekne usporiadané. No dalo sa očakávať, že princ ako ty bude mať také jemné prsty.“

Nasledujúce ráno bosorka povedala princovi:

„Dnes ti dám urobiť ľahkú prácu. Vonku pred dverami sú polená na kúrenie, ktoré budeš musieť rozsekať na malé triesky, aby som nimi mohla zapaľovať oheň. To ľahko spravíš, ale musíš to dokončiť, kým prídem domov.“

Princ zobral malú sekerku a dal sa do práce. Sekal drevo jedno po druhom na drobné triesky. Myslel si, že mu to ide celkom rýchlo. Lenže už bolo dávno po obede, a vôbec sa mu nezdalo, že by polien bolo o čosi menej. Práve naopak, ako keby ich stále viacej pribúdalo. A to aj napriek všetkej jeho snahe. Tak si spustil ruky vedľa tela, utrel si z čela pot a bolo mu ťažko na srdci. Vedel, že keď to nebude mať hotové do príchodu bosorky, tak to bude preňho veľmi zlé.

Vtedy priletela biela holubica. Sadla si na hromadu dreva, zahrkútala a povedala:

„Mám ti pomôcť?“

„Áno,“ povedal princ. „A veľmi ti ďakujem za tvoju pomoc včera a za tvoju dnešnú ponuku.“

Hneď nato malá holubica uchopila jedno poleno za druhým a začala ich sekať svojím zobákom na triesky. Princ jej pomaly nestíhal odkladať drevo, tak rýchlo ho sekala. A v krátkom čase bolo všetko nasekané na drobné triesky.

Potom holubica priletela k nemu a sadla si mu na plece. Princ sa jej poďakoval, pohladkal ju po perí a pobozkal ju na jej drobný červený zobák. Zrazu sa holubica premenila na krásnu mladú dievčinu, ktorá stála teraz vedľa neho. Povedala mu, že je princezná, ktorú bosorka ukradla a premenila na holubicu. Ale teraz jeho bozkom nadobudla svoju pôvodnú ľudskú podobu. A že ak jej bude verný a zosobáši sa s ňou, by ich vedela vyslobodiť spod bosorkinej moci.

Princ bol úplne uchvátený krásnou princeznou a želal si urobiť všetko preto, aby ju mal len pre seba.

Tak mu povedala: „Keď príde bosorka domov, musíš ju požiadať, aby ti splnila želanie, keď si tak dobre splnil všetko, o čo ťa žiadala. Keď s tým bude súhlasiť, hneď si vypýtaj princeznú, ktorá tu lieta po okolí ako biela holubica. Avšak najskôr musíš vziať červenú hodvábnu niť a uviazať ju okolo môjho malíčka, aby si ma vedel rozpoznať, keď ma premení do akejkoľvek formy.“

Princ sa poponáhľal a doniesol červenú hodvábnu niť, ktorú jej uviazal okolo jej malíčka. V tom istom momente sa princezná opäť premenila na holubicu a odletela preč. Takmer okamžite nato prišla domov stará bosorka so svojím žľabom na cesto na chrbte.

„Nuž,“ povedala, „musím povedať, že si veľmi šikovný pracovník. Dokonca si vieš poradiť aj s prácou, na ktorú nie sú veľmi zvyknuté kniežacie ruky.“

„Keďže si s mojou prácou taká spokojná,“ povedal princ, „bezpochyby mi dovolíš malé potešenie a dáš mi niečo, o čo mám záujem.“

„Ó, áno, skutočne,“ povedala stará žena. „A čo by si si prial?“

„Chcel by som tú princeznú, ktorá má tvar bielej holubice,“ povedal princ.

„Aký nezmysel!“ povedala bosorka. „Prečo si predstavuješ, že tu lietajú princezné v tvare holubice? Ale ak chceš princeznú, môžeš dostať jednu z takých, aké sú tu.“ Potom mu priviedla malého, chlpatého, sivého osla s dlhými ušami. „Budeš chcieť toto?“ spýtala sa. „Toto je skutočná princezná pre teba. Lepšiu nedostaneš.“

Princ si zviera popozeral a uvidel na jeho kopyte červenú hodvábnu niť, tak povedal:

„Áno, len mi ho daj.“

„A čo s ním chceš robiť?“ spýtala sa bosorka.

„Budem na ňom jazdiť,“ povedal princ. Ale bosorka odvliekla osla preč. Za chvíľu sa vrátila so starou, bezzubou, zvráskavenou babizňou, ktorá sa už triasla od vysokého veku.

„Nedostaneš inú princeznú, len túto,“ povedala. „Chceš ju?“

„Áno, chcem,“ povedal princ, lebo si všimol na prste tejto starej ženy červenú hodvábnu niť.

Bosorka sa pri jeho slovách náramne rozzúrila. Začala okolo seba všetko rozhadzovať rukami, až napokon nič nezostalo na svojom mieste. Všetko porozbíjala na kúsky. Takže triesky len tak lietali okolo uší princa a princeznej, ktorá tam teraz stála vedľa neho už vo svojej vlastnej krásnej podobe.

Potom sa konala svadobná ceremónia. Bosorka musela dodržať svoj sľub a urobiť všetko, čo malo nasledovať.

Keď boli osamote, princezná povedala princovi:

„Počas svadobnej hostiny môžeš jesť čokoľvek, na čo budeš mať chuť. Ale nesmieš nič piť, lebo potom na mňa zabudneš.“

Na toto varovanie však princ cez svadbu zabudol. Vystrel svoju ruku za pohárom vína a chcel ho vypiť. No princezná naňho dávala pozor a práve vtedy ho strčila do lakťa. Takže sa víno vylialo na obrus.

Bosorka sa postavila a pochytil ju taký zúrivý hnev, že porozbíjala všetky taniere a nádoby, ktoré tam boli. Črepiny okolo nich len tak lietali, presne ako vtedy, keď ju podviedli prvýkrát.

Potom odišli do novomanželskej spálne. Zatvorili dvere a princezná povedala:

„Teraz bosorka dodržala svoj sľub. Ale ak bude môcť, pri prvej príležitosti ho poruší. Tak musíme okamžite utiecť. Do postele položím dve polená. Keď sa bude s nami chcieť bosorka rozprávať, ony jej odpovedia za nás. Ty zober kvetináč a pohár vody, ktorý stojí pri okne, cez ktoré musíme prekĺznuť von a utiecť.“

Hneď ako to povedali, aj tak urobili. V tme sa ponáhľali preč. Princezná išla v popredí, pretože poznala cestu, keďže si mohla dôkladne prezrieť okolie ako holubica.

O polnoci prišla bosorka ku dverám ich izby a zavolala na nich. Dva kusy dreva, ktoré boli v posteli jej odpovedali. Tak uverila tomu, že sú vnútri, a odišla do svojej izby. Potom tam bola ešte raz pred svitaním a zase na nich zavolala. Opäť jej odpovedali dva kusy dreva. Stále si myslela, že sú v izbe.

Keď však vyšli prvé slnečné lúče, svadobná noc sa skončila. No a ona si konečne mohla na nich vyliať svoj hnev, lebo svoj sľub ohľadom svadby už dodržala. Vbehla do izby, ale princa a princeznú v nej nenašla. Namiesto nich boli v posteli len dve polená. Celá zarazená na ne pozerala a nevedela prerieknuť ani pol slova. Od hnevu ich hodila o zem. Obe polená sa rozleteli na tisícky drobných triesok. Potom sa ponáhľala za svojimi utečencami.

S prvými lúčmi slnka princezná povedala princovi:

„Obzri sa, či náhodou nevidíš niečo za nami.“

„Áno, vidím. V diaľke za nami je veľký tmavý oblak,“ povedal.

„Tak odhoď za seba kvetináč,“ povedala. Keď tak urobil, vyrástol za nimi veľký hustý les. Keď prišla bosorka k lesu, nemohla sa cezeň dostať. Preto sa musela vrátiť domov a priniesť si sekeru, ktorou si prerúbala cestu cez les.

Po istom čase princezná zase povedala princovi: „Obzri sa za seba, či niečo nevidíš za nami.“

„Áno, vidím,“ povedal princ. „Znovu tam je veľký čierny oblak.“

„Tak zahoď za seba pohár s vodou,“ povedala.

Keď tak urobil, hneď sa za nimi spravilo veľké jazero. Bosorka sa musela zase vrátiť domov a priniesť si svoj žľab na cesto, aby sa mohla preplaviť krížom na druhý breh.

Utečenci sa medzitým dostali až po zámok, v ktorom býval princ. Preštverali sa cez záhradnú stenu. Prebehli cez záhradu a ukryli sa pod prvé okno na zámku. O tom čase už bola bosorka zase blízko nich. Ale princezná sa postavila do okna a fúkla smerom na bosorku. Stovky bielych holubíc jej vyleteli z úst. Mávali, trepotali a plieskali krídlami okolo bosorkinej hlavy, až sa tá napokon tak nahnevala, že sa od jedu premenila na veľký kameň, ktorý doteraz stojí v kráľovskej záhrade.

Na celom zámku zavládlo z princovho návratu a z jeho novej nevesty plno radosti. Jeho dvaja starší bratia prišli za ním, kľakli si a priznali sa k tomu, čo urobili. Potom povedali, že on sám by mal zdediť celé kráľovstvo a nech im všetkým vládne. Tak sa i stalo a všetci boli spokojní a šťastní.

**Koniec**

5*/ Tri princezné z Bielej zeme

Jorgen Moe

183. diel zo 400

nórska poviedka, počet slov 1950

Kedysi dávno žil raz jeden rybár, ktorý sa namáhavo živil rybárčením. Lovil ryby pre kráľovský dvor v paláci. Počas jedného dňa, keď bol na rybách, nič nechytil. Nech robil s prútom a lankom, čo len mohol, na svoj háčik nechytil ani drobné slede. Keď sa už deň blížil ku koncu, nejaká hlava sa vystrčila z vody a povedala mu:

„Ak mi dáš to, čo ti manželka ako prvé ukáže, keď prídeš domov, do večera chytíš ešte dostatok rýb.“

Tak muž okamžite povedal:

„Súhlasím!“

Potom chytil množstvo veľkých rýb. Ale keď prišiel domov v noci, prvé, čo mu manželka ukázala, bolo bábätko, ktoré sa im práve narodilo. Začali plakať a nariekať, keď jej povedal, aký dal sľub. Boli veľmi nešťastní.

Všetko toto povedali kráľovi v paláci. Keď sa kráľ dopočul, v akom veľkom žiali je tá žena a prečo sa trápi, povedal, že si dieťa vezme a pokúsi sa ho zachrániť. Bol to malý chlapec. Vychovával ho ako svojho vlastného, až z neho vyrástol veľký mládenec. Vtedy jedného dňa tento chlapec poprosil kráľa, či by nemohol ísť so svojím otcom na ryby. Povedal, že má veľkú chuť si zarybárčiť. Kráľ mu to nechcel veľmi dovoliť, ale napokon dostal povolenie. Zostal so svojím otcom celý deň. Darilo sa im a všetko šlo dobre.

Večer sa vrátili na breh. Vtedy mladík zistil, že stratil svoju vreckovku. Tak šiel na loďku, že ju pohľadá. No hneď ako sa dostal na loďku, tá sa spolu s ním začala rýchlo hýbať ďalej a ďalej od brehu. Voda sa okolo loďky penila a on sa ju zbytočne snažil veslami zastaviť. Celú noc sa na nej plavil ďaleko, ďaleko preč. Až napokon prišiel k vzdialenému bielemu pobrežiu. Tam sa vylodil. Keď prešiel hodnú vzdialenosť, stretol jedného starého muža s dlhou bielou bradou.    

„Ako sa volá táto krajina?“ spýtal sa mladý muž.

„Biela zem,“ odpovedal mu starec a spýtal sa ho, že kde sa tam nabral a čo zamýšľa urobiť. Tak mu mládenec povedal, čo sa mu stalo.

„Nuž teda,“ povedal mu starý muž, ak budeš kráčať ďalej po pobreží, prídeš k trom princeznám, ktoré budú až po krk zahrabané v zemi. Takže len ich hlavy budú trčať zo zeme. Potom ťa prvá z nich zavolá a bude ťa prosiť, aby si jej pomohol a vyhrabal ju. Druhá bude chcieť to isté. Ale nesmieš ísť blízko k nim. Rýchlo prejdi vedľa nich, ako keby si ich ani nevidel, ani nepočul. Ale keď prídeš k tretej, urob to, o čo ťa požiada. Prinesie ti to veľké bohatstvo.“

Keď mládenec prechádzal okolo prvej princeznej, tá naňho volala a veľmi pekne ho prosila, aby k nej prišiel. Ale on pokračoval ďalej, ako keby ju ani nevidel. Okolo druhej prešiel rovnakým spôsobom. Išiel rovno k tretej.

„Ak spravíš to, čo ti poviem, môžeš si vybrať jednu z nás,“ povedala princezná.

Tak chlapec jej sľúbil, že spraví všetko, čo si len zaželá. Povedala mu, že traja obri ich zahrabali do zeme až po krky. Teraz však prebývajú na zámku, ktorý môže vidieť na kopci ďaleko v lese.

„Teraz,“ povedala, „musíš ísť na ten zámok a nechať sa od týchto škandinávskych trolov zbiť za každú z nás. Ak to podstúpiš a vydržíš, vyslobodíš nás.“

„Dobre,“ povedal chlapec, „pokúsim sa to urobiť.“

„Keď pôjdeš dnu,“ pokračovala princezná, „dva levy budú stáť pri bráne, ale keď prejdeš rovno povedľa nich, neublížia ti. Choď priamo do malej tmavej miestnosti. Tam si ľahni na posteľ. Potom príde k tebe obrovský trol a zbije ťa. Ale ty zober fľaštičku, ktorá visí na stene a natri sa liečivou vodou, ktorá je v nej, všade, kde ťa zranil. Potom budeš taký zdravý ako predtým. Napokon zober meč, ktorý visí vedľa fľaštičky a rozsekaj trola na kusy.“

Urobil tak, ako mu princezná povedala. Vošiel rovno povedľa levov, ako keby ich ani nevidel. Vstúpil do malej miestnosti, kde si ľahol na posteľ. Prvú noc prišiel k nemu obrovský trol s tromi hlavami. Vo svojich obrovských rukách držal tri kyjaky. Bez ľútosti zmlátil chlapca, čo sa doňho len zmestilo. Ale on bol statočný. Vydržal, pokiaľ s tým trol neskončil. Potom vzal fľaštičku a celý sa ponatieral liečivou vodou. Rany sa mu zocelili. Tak hneď vzal meč a skántril obrovského trojhlavého trola.

Ráno sa išiel pozrieť na pobrežie. Princezné boli zahrabané v zemi už len po pás.

Nasledujúci večer sa zopakovalo to isté. Ale vo dverách sa zjavil obrovský trol so šiestimi hlavami a šiestimi kyjakmi. Zmlátil ho ešte ukrutnejšie než ten obor predtým. Všetko sa znovu zopakovalo. Ale keď mládenec vyšiel nasledujúce ráno na pobrežie, princezné boli v zemi už len po svoje kolená.

Na tretí deň prišiel veľký trol s deviatimi hlavami a deviatimi kyjakmi. Mlátil a bil chlapca tak dlho, až ten napokon omdlel. Tak ho trol chytil a hodil o stenu. To spôsobilo, že fľaštička s liečivou vodou spadla a vyliala sa na neho. On sa potom stal takým silným ako nikdy predtým.

Bez toho, že by strácal čas, uchopil meč a rozsekal obrovského trola na kusy. Ráno, keď opustil zámok a prišiel na pobrežie, princezné boli už celé vyhrabané zo zeme. Tak si zobral najmladšiu za svoju kráľovnú a žil s ňou šťastne po dlhý čas.

Avšak napokon, po určitom čase, sa mu zachcelo uvidieť aspoň na krátky čas svojich rodičov. Jeho kráľovnej sa to nepáčilo. Ale jeho túžba rástla stále viac a viac, až jej povedal, že musí a aj ich pôjde pozrieť. Tak mu povedala:

„Jednu vec mi musíš sľúbiť, že urobíš to, čo bude chcieť od teba tvoj otec, a nie to, čo bude chcieť od teba tvoja matka.“ Toto jej teda sľúbil.

Tak mu dala prsteň, ktorý tomu, kto ho nosí, splní dve želania.

Okamžite si želal, aby bol doma. A hneď sa tam ocitol. Jeho rodičia boli takí užasnutí nádherou jeho oblečenia, že ich údiv nemal konca kraja. Keď bol doma niekoľko dní, jeho matka si želala, aby išiel do paláca a ukázal sa kráľovi, aký veľkolepý muž sa z neho stal.

Otec povedal: „Nie, to nesmie urobiť. Ak tak urobí, už z neho nebudeme mať žiadne potešenie.“ Ale hovoril to zbytočne. Matka ho úpenlivo prosila a modlila sa, aby predsa len išiel.

Keď tam došiel, na kráľa veľmi zapôsobil správaním i svojím kráľovským oblečením. Bol dokonca lepšie oblečený ako ten kráľ, ktorému sa to však vôbec nepáčilo. A preto mu povedal:

„Nuž pozri, akú krásnu kráľovnú ja mám, ale nevidím tvoju. Neverím, že máš tiež takú krásnu kráľovnú, ako mám ja.“

„Želám si na nebesá, aby tu hneď teraz stála a aby si ju mohol vidieť,“ povedal mladý kráľ a v momente tam stála pred nimi.

Ale bola veľmi smutná a žalostne mu povedala:

„Prečo si si nezapamätal moje slová a neposlúchol to, čo ti povedal tvoj otec? Teraz musím ísť hneď domov a ty si premrhal obe svoje želania.“

Potom otočila svoj prsteň, na ktorom bolo jej meno, a zaželala si, aby bola znova doma.

Mladý kráľ bol z toho veľmi utrápený a smutný. Deň za dňom myslel len na to, ako sa dostane späť ku svojej kráľovnej.

„Pokúsim sa zistiť, kde nájdem Bielu zem,“ pomyslel si a vydal sa na cestu do sveta. Keď prešiel veľkú vzdialenosť, dostal sa do hory, kde bol muž, ktorý bol pánom všetkých zvierat v horách. Keď zatrúbil na lesný roh, ktorý mal u seba, všetky zvieratá sa zhromaždili okolo neho. Tak sa ho mladý kráľ opýtal, kde je Biela zem.

„To ja neviem,“ odpovedal mu, „ale opýtam sa svojich zvierat.“ Vtedy zatrúbil na lesný roh a všetky zvieratá sa zhromaždili okolo neho. Spýtal sa ich, či niektoré z nich vie, kde je Biela zem, ale žiadne z nich to nevedelo.

Tak mu ten muž dal snežné topánky.

„Keď si obuješ tieto topánky,“ povedal mu, „tie ťa zavedú k môjmu bratovi, ktorý žije sto míľ odtiaľto. On je pánom všetkého vtáctva vo vzduchu. Spýtaj sa jeho. Keď tam prídeš, len otoč topánky týmto smerom a tie sa hneď a zaraz samy vrátia naspäť domov.“

Keď tam mladý kráľ prišiel, otočil topánky tak, ako mu pán zvierat povedal, a tie sa vrátili naspäť. Tu sa znovu spýtal na Bielu zem. Ten muž tam zvolal všetky vtáky pospolu a spýtal sa ich, či vedia, kde je Biela zem, ale žiaden z nich to nevedel. Napokon po dlhej chvíli priletel i starý orol, ale ani on nevedel viacej ako zvyšok vtáctva.

„Nuž dobre,“ povedal muž, „tak ti požičiam pár svojich snežných topánok. Ak si ich obuješ, dovedú ťa k môjmu bratovi, ktorý žije stovky míľ odtiaľto. On je pánom všetkých rýb v moriach. Možnože ti bude vedieť poradiť. Ale nezabudni otočiť topánky naspäť.“

Mladý kráľ sa mu poďakoval a obul si topánky. Keď sa dostal k pánovi všetkých rýb v mori, otočil snežné topánky a tie sa samy vrátili naspäť. Znovu sa spýtal na Bielu zem.

Muž zvolal všetky ryby v mori svojím lesným rohom, ale žiadna z nich nevedela, kde to je. Napokon priplávala i stará, veľmi stará šťuka, ktorá mala veľké ťažkosti doplávať k nemu domov.

Keď sa spýtal tejto starej šťuky na Bielu zem, tá mu povedala:

„Áno, poznám tú zem veľmi dobre, lebo som tam kuchárkou už desať rokov. Zajtra ráno tam musím ísť naspäť, lebo kráľovná, ktorej kráľ je už dlho preč, sa ide sobášiť s niekým iným.“

„Ak to je ten prípad, dám ti jednu dobrú radu,“ povedal muž. „Neďaleko odtiaľto na pustej planine sú traja bratia, ktorí tam stoja sto rokov a bojujú o klobúk, plášť a pár čižiem. Keby jeden z nich mal všetky tieto tri veci, mohol by urobiť seba neviditeľným a keby chcel byť na nejakom mieste, stačilo by mu len si to zaželať a hneď by tam bol. Mohol by si im povedať, že chceš vyskúšať tieto tri veci a že potom budeš vedieť rozhodnúť, ktorý z tých mužov ich má dostať.“

Mladý kráľ mu poďakoval, odišiel a urobil, čo mu poradil.

„Prečo tu stojíte a bojujete už takú dlhú večnosť?“ povedal trom bratom. „Dajte mi vyskúšať tie veci a ja rozhodnem medzi vami.“ Oni s tým ochotne súhlasili. Ale keď dostal klobúk, plášť a čižmy, povedal: „Nabudúce keď sa stretneme, dostanete moje rozhodnutie.“ A hneď nato si zaželal, aby bol preč.

Zatiaľ čo šiel rýchlo ponad vzduch, letel okolo neho Severný vietor.

„A kamže ideš?“ spýtal sa ho Severný vietor.

„Do Bielej zeme,“ povedal mladý kráľ a porozprával mu, čo sa mu prihodilo.

„Nuž,“ povedal Severný vietor, „môžeš ísť o trochu rýchlejšie než ja, lebo ja musím zafúkať do každého kúta. Ale keď tam prídeš, postav sa na schody pri dvere. Potom tam ja priburácam ako veľký víchor, ako keby som chcel zmiesť celý zámok dolu z jeho základov. A keď princ, ktorý má mať tvoju kráľovnú, vyjde von, aby sa pozrel, čo sa to deje, chyť ho za krk a vyhoď ho von. Ja sám sa ho potom pokúsim odfúknuť čo najďalej od kráľovského dvora.“

Tak ako Severný vietor povedal, mladý kráľ urobil. Postavil sa na schody hneď za dvere. A keď Severný vietor prišiel s ohromným kvílením a hučaním, strhol strechu a zatriasol múrmi paláca, princ vyšiel von pozrieť sa, čo sa to deje. Ale hneď ako vyšiel von, ho mladý kráľ chytil za krk a zhodil ho zo schodov. Ako padal, Severný vietor ho uchytil a odniesol vo vetre ďaleko preč.

Keď sa ho zbavili, mladý kráľ vošiel do zámku. Najskôr ho kráľovná nespoznala, lebo od toľkého dlhého a žalostného cestovania veľmi schudol a vybledol. Ale spoznala svoj prsteň, ktorý mu dala. Tak sa napokon srdečne potešila. Potom sa konala ozajstná svadba. Bola to veľkolepá oslava, že sú zase spolu, o ktorej sa hovorilo široko-ďaleko. Kráľovná a mladý kráľ potom žili spolu šťastne navždy až doteraz.

**Koniec**

6*/ Biely vlk

Andrew Lang

184. diel zo 400, počet slov 1960

Kedysi dávno žil raz jeden kráľ, ktorý mal tri dcéry; všetky tri boli krásne, ale najmladšia z nich bola najkrajšia. I stalo sa, že jedného dňa išiel ich otec navštíviť jednu vzdialenejšiu časť svojho kráľovstva. Skôr ako odišiel, najmladšia dcéra chcela, aby jej sľúbil, že jej prinesie venček z poľných kvetov.

Keď bol kráľ pripravený na návrat do svojho paláca, pomyslel si, že každej svojej dcére kúpi a vezme domov nejaké dary. Tak išiel do klenotníctva, kde kúpil pre najstaršiu dcéru krásny náhrdelník. Potom išiel k bohatému obchodníkovi, kde pre druhú princeznú kúpil zlatou a striebornou niťou vyšívané šaty.

Ale v žiadnom kvetinárstve ani na trhu nemohol nájsť venček z poľných kvetov, ktoré si tak veľmi, z celého srdca, želala jeho najmladšia dcéra. Tak sa vybral domov bez neho. Jeho cesta viedla cez hustý les. Keď bol už len štyri míle od svojho paláca, všimol si bieleho vlka drepieť vedľa cesty. A pozrimeže! Na hlave vlka bol venček z poľných kvetov.

Kráľ zavolal na kočiša a rozkázal mu, aby zišiel zo sedadla a priniesol mu venček, ktorý mal vlk na hlave.

Ale vlk počul jeho rozkaz a povedal:

„Môj lord a kráľ, ja ti dám ten venček, ale musíš mi zaň niečo dať.“

„Čo si želáš?“ spýtal sa kráľ. „Veľmi rád ti dám za to na výmenu veľké bohatstvo.“

„Nechcem žiadne bohatstvo,“ odpovedal vlk. „Len mi sľúb, že mi dáš prvú vec, ktorú stretneš na ceste do svojho zámku. Za tri dni si pre ňu prídem.“

A kráľ si pomyslel: „Ešte som dosť ďaleko od domova. Istotne stretnem na ceste nejaké divé zviera alebo vtáka. To môžem celkom bezpečne sľúbiť.“

Tak súhlasil a venček z poľných kvetov si odniesol so sebou. Ale na ceste domov už nestretol žiadne živé stvorenie. Keď prišiel k bráne paláca, tam ho očakávala jeho najmladšia dcéra, aby ho privítala.

Toho večera bol kráľ veľmi smutný; myslel na svoj sľub. Keď povedal kráľovnej, čo sa mu stalo, ona sa tiež horko rozplakala. Najmladšia princezná sa ich spýtala, prečo sú obaja takí smutní a prečo plačú. Vtedy jej otec povedal, akú cenu musel zaplatiť za venček z poľných kvetov, ktorý jej priniesol domov. Za tri dni príde biely vlk a bude požadovať, aby si ju mohol odniesť so sebou. Potom ju už nikdy znovu neuvidia. Ale kráľovná myslela a myslela, až vymyslela plán.

V paláci bola slúžka rovnakého veku a výšky ako princezná. Kráľovná ju obliekla do krásnych šiat, ktoré patrili jej dcére. Bola rozhodnutá, že ju dá bielemu vlkovi, ktorý určite nespozná rozdiel.

Na tretí deň vlk prišiel na nádvorie paláca. Vyšiel hore po schodoch až do izby, kde sedel kráľ a kráľovná.

„Prišiel som ťa požiadať, aby si splnil svoj sľub,“ povedal. „Daj mi svoju najmladšiu dcéru.“

Vtedy k nemu priviedli slúžku.

Vlk jej povedal: „Nasadni si na môj chrbát a ja ťa vezmem do svojho zámku.“

Pri týchto slovách si ju prehodil cez chrbát a odišiel z paláca. Keď prišli na miesto, kde stretol kráľa a kde mu dal veniec z poľných kvetov, zastavil. Povedal jej, aby z neho zliezla, že si trochu odpočinú. Tak si sadli na okraj cesty.

„Rozmýšľam o tom,“ povedal vlk, „čo by urobil tvoj otec, keby mu patril tento les.“

A dievča odpovedalo: „Môj otec je chudobný človek. Tak by spílil stromy. Napílil z nich dosky. A potom ich predal. Už by sme nikdy neboli chudobní a mali by sme vždy dostatok jedla.“

Podľa jej odpovede sa vlk dozvedel, že nemá skutočnú princeznú. Prehodil si slúžku na chrbát a odniesol ju naspäť na zámok. Nahnevane vošiel do kráľovej miestnosti a povedal:

„Zaraz mi daj skutočnú princeznú. Ak ma znova oklameš, spôsobím takú búrku a hromobitie nad tvojím palácom, že jeho steny popadajú a ty budeš pochovaný v jeho ruinách.“

Vtedy sa kráľ a kráľovná rozplakali. Nevideli z tejto situácie žiadne východisko. Tak poslali po svoju najmladšiu dcéru a kráľ jej povedal:

„Moje najdrahšie dieťa, musíš ísť s týmto bielym vlkom, lebo som ťa mu sľúbil a musím dodržať svoje slovo.“

Tak princezná sa pripravila na odchod zo svojho domova. Hneď išla do svojej izby a zobrala si so sebou veniec z poľných kvetov. Potom si ju vlk prehodil na svoj chrbát a odniesol ju preč. Keď prišli na miesto, kde oddychoval so slúžkou, povedal jej, aby z neho zliezla, že si vedľa cesty trochu odpočinú. Potom sa k nej otočil a povedal:

„Rozmýšľam o tom, čo by urobil tvoj otec, keby mu patril tento les.“

A princezná odpovedala: „Môj otec by dal zoťať stromy a premenil by ho na krásny park so záhradami. V lete by sem chodieval so svojimi dvoranmi a spolu by sa prechádzali medzi čistinkami.“

„Toto je skutočná princezná,“ pomyslel si vlk. Ale nahlas iba povedal: „Nasadni mi znova na môj chrbát a ja ťa odnesiem do svojho zámku.“

Keď si vysadla na jeho chrbát, vybrali sa krížom cez les. Vlk bežal, bežal, a stále len bežal, až napokon zastavil na priestrannom nádvorí s mohutnou bránou.

„Toto je krásny zámok,“ povedala princezná, ako sa za ňou zatvorila brána a vstúpila dnu. „Len keby sme neboli tak ďaleko od môjho otca a mojej matky!“

Vlk jej odpovedal: „Tvojich rodičov navštívime na konci roka.“

Pri týchto slovách z neho biela vlčia koža odpadla a princezná si všimla, že už nie je vlk, ale krásny mládenec, vysoký a vznešený. Podal jej ruku a doviedol ju hore schodmi na zámok.

Jedného dňa, asi polroka nato, prišiel do jej izby a povedal:

„Moja drahá, musíš sa pripraviť na svadbu. Tvoja najstaršia sestra sa ide sobášiť. Vezmem ťa do paláca tvojho otca. Po svadbe ťa prídem vziať a odnesiem ťa domov. Zavyjem pred bránou. Keď ma budeš počuť, nevenuj žiadnu pozornosť tomu, čo ti povie tvoj otec alebo matka. Ale hneď príď za mnou. Ak budem musieť odísť bez teba, ty sama nikdy nenájdeš cestu cez les naspäť sem.“

Keď bola princezná pripravená na odchod, zistila, že on si znova dal na seba bielu kožušinu a zmenil sa na vlka. Prehodil si ju na svoj chrbát a vybral sa do paláca jej otca, kde ju nechal. Zatiaľ čo on sa vrátil domov. Ale večer sa po ňu vrátil. Postavil sa pri bránu paláca a dlho a hlasno zavyl. Ako ho princezná začula, prestala tancovať a hneď išla za ním. On si ju prehodil na chrbát a odniesol ju naspäť do svojho zámku.

O ďalší polrok princ prišiel do jej izby ako biely vlk a povedal:

„Moja drahá, musíš sa pripraviť na svadbu svojej druhej sestry. Dnes ťa vezmem do paláca tvojho otca a zostaneme tam až dozajtra rána.“

Tak išli spoločne na svadbu. Večer, keď boli spolu sami, zhodil zo seba svoju kožušinu, prestal byť vlkom a znova sa z neho stal princ. No nevedeli, že princeznina matka bola ukrytá v izbe. Keď si ľahli a všimla si bielu kožušinu ležať na zemi, zobrala ju a potajme sa vykradla z izby. Kožušinu priniesla do kuchyne a hodila ju do ohňa. V momente ako sa plamene dotkli kože, bolo počuť strašné hromobitie a princ zmizol vo veľkej víchrici, ktorá ho samotného odniesla na jeho vlastný zámok.

Princeznej to zlomilo srdce. Celú noc horko preplakala. Nasledujúce ráno sa vydala hľadať cestu naspäť na zámok. Ale hoci sa dlho túlala krížom cez les, nemohla nájsť žiadnu cestu alebo stopu, ktorá by ju vedela usmerniť. Celý ten čas spávala pod stromami a živila sa divými bobuľami a korienkami. Po štrnástich dňoch sa dostala k malému domu. Otvorila dvere a vošla dnu. Našla tam sedieť samotný Vietor. Prihovorila sa mu a povedala:

„Vietor, nevidel si niekde bieleho vlka?“

A Vietor odpovedal: „Celý deň a noc som fúkal po celom svete. Len teraz som prišiel domov, ale nikde som ho nevidel.“

No dal jej pár topánok a povedal jej, že s nimi môže prejsť sto míľ jedným krokom. Potom s nimi kráčala krížom cez vzduch, až prišla ku hviezde Polárke, ktorej sa spýtala:

„Povedz mi, Polárka, nevidela si niekde bieleho vlka?“

A Polárka jej povedala: „Žiarila som celú noc, ale nikde som ho nevidela.“

Potom jej Polárka dala pár topánok a povedala jej, že jedným krokom s nimi môže prejsť dvesto míľ. Tak si ich obula a kráčala, až prišla k Mesiacu, ktorého sa spýtala:

„Drahý Mesiac, nevidel si niekde bieleho vlka?“

Ale Mesiac jej odpovedal: „Celú noc som sa plavil medzi oblakmi po oblohe a práve som prišiel, ale nikde som ho nevidel.“

Potom jej dal pár topánok a povedal jej, že s nimi prejde na jeden krok štyristo míľ. Tak odišla. Prišla k Slnku a povedala mu:

„Drahé Slnko, nevidelo si niekde bieleho vlka?“

A Slnko jej odpovedalo: „Ale áno, videlo som ho. On si myslí, že si ho nechala a že sa už k nemu nikdy nevrátiš, tak si vybral inú nevestu. Ale ja ti pomôžem. Tu je pár topánok. Ak si ich obuješ, budeš môcť chodiť po skle alebo ľade a zdolať tie najstrmšie hory. A tu je kolovrat, ktorým budeš môcť upriasť z machu jemný hodváb. Keď prídeš ku sklenenej hore, obuj si topánky, ktoré som ti dalo. S nimi budeš vedieť poľahky vyliezť na vrchol sklenenej hory. Na nej sa nachádza palác bieleho vlka.“

Princezná sa vybrala na cestu. Zanedlho prišla na vrchol sklenenej hory, kde našla vlkov palác, ako jej povedalo Slnko.

Ale nikto ju nespoznal, lebo sa zamaskovala za starú ženu. Okrem toho si dala okolo svojej hlavy šál. V paláci sa robili veľké prípravy na svadbu, ktorá sa mala konať nasledujúci deň. Takto zamaskovaná princezná vytiahla svoj kolovrat a z machu začala priasť hodváb. Ako si tak priadla, nová nevesta išla okolo. Keď si všimla, že z machu robí hodváb, povedala starej žene:

„Dobrá starká, želám si, aby si mi dala ten kolovrat.“

A princezná jej odpovedala: „Ja ti ho dám, ak mi dovolíš spať v noci na rohožke predo dverami princovej izby.“

Nevesta jej povedala: „Áno, môžeš spať na rohožke pred princovými dverami.“

Tak jej princezná dala svoj kolovrat. Večer si omotala okolo hlavy šál, aby ju nikto nevedel rozpoznať, a ľahla si na rohožku pred dverami bieleho vlka. A keď všetci v paláci spali, začala rozprávať všetko, čo zažila. Povedala, že je jedna z troch sestier a že z tých troch je najmladšia a najkrajšia. Že jej otec ju zasnúbil s bielym vlkom. Že ju zaniesol na svadbu jednej a potom i druhej sestry. Že jej matka hodila jeho kožušinu do ohňa v kuchyni. Potom mu povedala, ako sa túlala cez les a ako s plačom hľadala bieleho vlka; ako sa s ňou Vietor, hviezda Polárka, Mesiac, a Slnko spriatelili a pomohli jej dostať sa do jeho paláca. Keď si biely vlk vypočul celý jej príbeh, vedel, že je to jeho prvá manželka, ktorá ho hľadala a po toľkom nebezpečenstve a ťažkostiach konečne našla.

Ale nepovedal nič. Čakal do nasledujúceho dňa. Na jeho svadbu prišlo veľa hostí, kráľov a princov z ďalekých krajín. Keď sa všetci hostia zhromaždili v banketovej sále, prehovoril k nim a povedal:

„Vypočujte si ma, všetci králi a princovia. Chcem vám niečo povedať. Stratil som kľúč od skrinky svojho pokladu. Tak som rozkázal, aby vyrobili nový. Lenže medzitým som starý kľúč našiel. Ktorý z týchto kľúčov je lepší?“

Vtedy všetci králi a kráľovskí hostia odpovedali:

„Istotne ten starý kľúč je lepší ako ten nový.“

„Tak potom,“ povedal biely vlk, „ak je to tak, moja predošlá nevesta je lepšia ako tá nová.“

A poslal po novú nevestu, ktorú dal jednému z princov, ktorí tam boli. Potom sa otočil k hosťom a povedal:

„A tu je moja predošlá nevesta,“ a jeho krásna princezná vošla do sály. Usadil ju vedľa seba na trón a povedal: „Myslel som, že na mňa zabudla a že sa nikdy nevráti. Ale ona ma hľadala všade a napokon ma našla. A teraz, keď sme zase spolu, sa už nikdy nerozlúčime.“

**Koniec**

7*/ Chlapec, ktorý hľadal strach

Ignaz Künos

185. diel zo 400

turecká poviedka, počet slov 1960

Kedysi dávno žila žena, ktorá mala jedného syna, ktorého veľmi milovala. Chalúpka, v ktorej bývali, bola postavená na okraji lesa. Keďže nemali žiadnych susedov, boli veľmi osamelí. Preto matka nechávala chlapca doma, aby jej robil spoločnosť. Jedného zimného večera sedeli spolu, keď sa zrazu zdvihla búrka a vietor rozrazil dvere. Žena sa zľakla, zachvela sa a obzrela sa cez plece, akoby napoly očakávala, že za sebou uvidí nejakú strašnú vec.

„Choď zatvoriť dvere,“ povedala narýchlo synovi, „lebo ja mám strach.“

„Strach?“ zopakoval chlapec. „Aký je to pocit mať strach?“

„No - jednoducho vtedy si vystrašený,“ odpovedala matka. „Zmocní sa ťa strach z niečoho, sotva vieš z čoho.“

„Musí to byť veľmi zvláštne cítiť sa tak,“ odpovedal chlapec. „Pôjdem svetom a budem hľadať strach, kým ho nenájdem.“ A na druhý deň ráno, skôr ako jeho matka vstala z postele, odišiel a nechal les za sebou. Po niekoľkých hodinách chôdze dorazil k hore, na ktorú začal stúpať.

Neďaleko vrcholu, na divokom a skalnatom mieste, narazil na bandu zúrivých zbojníkov, ktorí sedeli okolo ohňa. Chlapec, ktorému bola zima a bol unavený, sa potešil, keď uvidel žiarivé plamene, a tak k nim pristúpil a povedal:

„Dobrý deň, páni!“ Priplietol sa medzi mužov a sadol si k ohňu, až sa jeho nohy takmer dotýkali horiacich polien. Zbojníci prestali piť a zvedavo si ho prezerali, až napokon kapitán prehovoril.

„Žiadna karavána ozbrojených mužov by sa sem neodvážila prísť, dokonca aj samotné vtáky sa vyhýbajú nášmu táboru. Tak kto si ty, že si sem tak odvážne prišiel?“

„Ach, odišiel som z domu svojej matky a hľadám strach. Vedel by si mi ho ukázať?“

„Strach je všade, kde sme,“ odpovedal kapitán.

„Ale kde je?“ spýtal sa chlapec a obzeral sa okolo seba. „Ja ho nevidím.“

„Vezmi tento hrniec a trochu múky, masla a cukru na cintorín, ktorý leží tam dole, a upeč nám na večeru koláč,“ odpovedal zbojník. A chlapec, ktorý bol už celkom rozohriaty, veselo vyskočil, uchopil hrniec a utekal dolu kopcom.

Keď prišiel na cintorín, nazbieral zopár konárov a založil oheň. Potom naplnil hrniec vodou z neďalekého potôčika, zmiešal múku, maslo a cukor a dal piecť koláč. Netrvalo dlho a koláč bol chrumkavý a hnedý. Potom ho chlapec zdvihol z hrnca a položil na kameň, kým neuhasil oheň. V tej chvíli sa z hrobu vystrela ruka a ozval sa hlas:

„Je ten koláč pre mňa?“

„Myslíš si, že mŕtvym dám jedlo živých?“ odpovedal chlapec so smiechom. A keď ruku poklepal lyžicou, zdvihol koláč, vydal sa na úbočie hory a veselo si pískal.

„Tak čo, našiel si strach?“ spýtali sa zbojníci, keď podával koláč kapitánovi.

„Nie; bol tam?“ odpovedal chlapec. „Nevidel som nič, len ruku, ktorá vychádzala z hrobu a patrila niekomu, kto chcel môj koláč. Ale ja som ju len udrel lyžicou po prstoch a povedal som, že to nie je pre neho, a potom ruka zmizla. Ach, aký je ten oheň pekný!“ A vrhol sa pred ním na kolená, a tak si ani nevšimol prekvapené pohľady, ktoré na seba vrhali zbojníci.

„Je tu pre teba ďalšia šanca,“ povedal napokon jeden z nich. „Na druhej strane hory leží hlboký rybník; choď k nemu a možno cestou stretneš strach.“

„To dúfam,“ odpovedal chlapec. A hneď sa vydal na cestu.

Čoskoro zbadal, ako sa hladina jazierka leskne v mesačnom svetle. A keď sa priblížil, uvidel vysokú hojdačku, ktorá stála priamo pred ním, a v nej sedelo dieťa a horko plakalo.

„To je zvláštne miesto na hojdačku,“ pomyslel si chlapec, „ale zaujímalo by ma, prečo plače.“ Ponáhľal sa k dieťaťu, keď vtom k nemu pribehla dievčina a oslovila ho.

„Chcem zložiť svojho malého brata z hojdačky,“ zvolala, „ale je tak vysoko nado mnou, že na neho nedosiahnem. Ak sa priblížiš k okraju rybníka a dovolíš mi, aby som ti sadla na plecia, myslím, že sa mi ho podarí vziať.“

„Ochotne,“ odpovedal chlapec a v okamihu mu dievčina vyliezla na plecia. Ale namiesto toho, aby dieťa zdvihla z hojdačky, čo mohla ľahko urobiť, pritlačila svoje nohy tak pevne na obe strany mladíkovho krku, že cítil, že sa o ďalšiu minútu udusí alebo spadne do vody pred sebou. Preto pozbieral všetky svoje sily, mocne sa vzopäl a zhodil dievčinu dozadu. Keď sa dotkla zeme, z ruky jej spadol náramok, ktorý mladík zodvihol.

„Nechám si ho ako spomienku na všetky tie čudné veci, ktoré sa mi stali, odkedy som odišiel z domu,“ povedal si a otočil sa, aby hľadal dieťa. Avšak zbadal, že to dieťa aj hojdačka už zmizli. A na oblohe sa objavili prvé známky svitania.

„Odkiaľ máš ten náramok?“ spýtal sa Žid. „Pretože patrí mne.“