Copyright © Filip Klouda, 2024

Cover © Leny Vítková, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9725-5

Obsah

PROLOG

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

EPILOG

POZNÁMKA AUTORA

Marii

Zázračná jako samotné stvoření,

existuje cesta, na níž nikdy nemusíš být šílencem

nebo chybou

nebo vězněm vlastního strachu.

– Jonathan Higgs, Violent Sun

PROLOG

Než se stačím vzpamatovat, hoří mi plíce.

Ustavičné bodání v patách vnímám ještě jasněji. Mravenčení lýtek. Dešťové kapky vrážející do mého čela, stékající z konečků vlasů. Těžký vzduch mi zvedá žaludek. Omamující neony se mi usazují na sítnicích. Ale stejně pokračuju dál, dokud mi stačí síly. Dokud se nedostanu někam, kde můžu bezpečně vydechnout.

Ženu se potemnělou ulicí kolem opuštěné večerky, vytrvale bzučící herny pačinko a prázdných stojanů na kola. Nepřemýšlím, že bych se ohlídla. Podchod mě na pár vteřin skryje před lijákem, ale nemůžu si dovolit zpomalit. Ne teď.

Ačkoliv si tady lidi většinou hledí svého, na ulici si připadám pozorovaná. Jako bych prosila o pozornost, i když je to ta poslední věc, o niž momentálně stojím.

Oblečení mi mokvá deštěm. V botách vznikají jezírka. Čůrky potu sjíždějí od spánků až k bradě. Před očima mi vyskakují vodorovné linky, jako bych moc dlouho zírala na optickou iluzi. Zdejší ulice mi občas přijdou jako jedna fantaskní atrakce. Jenže já jsem jenom vyčerpaná.

Umírám žízní a hladem. Nespala jsem… kolik? Třicet dva hodin? Třicet osm? Něco mezi tím. Limity na kreditce mám přečerpané. V peněžence posledních pár jenů. Baterku telefonu beznadějně vybitou. Uvědomuju si závažnost situace, ale teď na ni není čas. Ještě furt utíkám.

Co kdybych prostě zastavila?

Nechala se chytit za rukáv a srazit k zemi?

Ne teď.

Na rohu ulice zatáčím na schodiště olemované červeným zábradlím, které mě dovede na hlavní třídu. Vyškrabávám poslední zbytky fyzických rezerv, o kterých jsem ani nevěděla, že je mám. Na každém odpočívadle téhle osmdesát metrů dlouhé ohavnosti ještě zrychlím. Na vrcholu už snad budu v bezpečí. V žádném případě mě nemůže dohnat.

Jenže pak se zábradlí otřese v základech. Jeho chvěv se ke mně donese i skrz krůpěje deště.

Nejsem sama. Poprvé v životě mě ta představa děsí k smrti, než že by mi přinášela útěchu. Instinktivně se ohlížím, ale je to tak zbrklé, až přepadnu přes schod a upadnu na zem. Pád brzdím dlaněmi. Přejedou po betonu jako škrtající sirky. Když je obrátím proti sobě, z mělkých ranek posetých štěrkem mi prýští krev.

Cítím, že se blíží.

Rozpálené dlaně rozetřu po kapsách kabátu a zvedám se na nohy. Asi mám naražené koleno, ale veškerá bolest jde stranou. Musím odsud okamžitě vypadnout. Čemukoliv pod sebou nevěnuju ani pohled. Jediný možný cíl je vrchol.

Když se zmátořím a znovu se rozeběhnu do schodů, ještě stále mi ta myšlenka rezonuje v uších.

Musím odsud okamžitě vypadnout.

Kéž by se týkala jenom tohohle schodiště na předměstí Tokia. Ona ale žije vlastním obludným životem a zkaluje všechna má nedávná rozhodnutí. Proniká mi do hlavy jako dravý červ.

Kdosi opět udeří do schodištních madel. Cinkot je mnohem blíž než předtím. Srdce mi buší tak silně, jako by mělo vyskočit z hrudi. Krev mi duní v uších tak hlasitě, že se snad musí rozléhat po celé čtvrti.

Ještě výrazněji ale slyším svoje vnitřní hlasy, jak mi dokola opakují další pravdy, které tváří v tvář realitě musím přijmout.

Nikdy jsi neměla jezdit do Japonska.

Dnes v noci tu zemřeš.

1.

Shlížím na zápěstí a počítám, kolikrát ještě delší ručička obkrouží ciferník, než se konečně svalím do postele. Je krátce po půl jedné tokijského času a čeká mě odpolední program festivalu. Snad bude setkání s organizátory vážně tak krátké, jak slibovali před příletem, abych se mohla kvapně přesunout do hotelového pokoje, kam na dobrých dvanáct hodin nenechám proniknout jediný paprsek světla.

V letadle jsem totiž samozřejmě nezabrala. Doktorka říkala, že ty prášky na spaní by složily i dospělého slona. Mě přivedly akorát do zvláštně hibernujícího stavu na hranici vědomí, kdy jsem stále vnímala všechny rušivé zvuky. Na charterovém letu plném japonských důchodců a rodin s dětmi jich bylo plno.

Sedím v expresu z letiště Narita na tokijské nádraží Ueno, kde na mě bude čekat realizační tým festivalu. Trochu jsem čekala, že mě uvítají na letišti, ale mé pozvání evidentně není tak významné, aby vyžadovalo prominentní přístup.

A pokud mám být upřímná, tak vážně není.

Na mezinárodní festival krátkých filmů Vision Tokyo jsem přijela jako spoluautorka scénáře soutěžního filmu Paradoxní pohled. Osamocená vyslankyně delegačního týmu, která má na vzniku mnohem menší podíl, než by prozradily propagační materiály. Na roli čestného hosta to přesto bohatě stačí. Zvlášť když druhý pozvaný musel na poslední chvíli účast odříct. V jeho případě ve mně ale pohled na prázdné místo ve vlaku vyvolává radost.

Před očima se mi otevírá panorama tokijského předměstí, zahaleného za deštivou oponou. Projíždíme kolem skladišť a logistických center, rozlišitelných jen podle vyvěšených firemních log. Šmouhovitě spatřuju četné rezidenční komplexy a série nízkých řadovek. Táhnou se do všech světových stran, za hranice viditelnosti, zdánlivě bez konce. Prahnu po jediné pamětihodné stavbě nebo prvku, který by mě ukotvil do nového prostoru. Než jej stihnu najít, dojíždíme na Ueno, kde se chystám vystoupit.

Na nástupišti zaběhnu pod stříšku, abych se vyhnula vířivému dešti. Moje myšlenky zabloudí k nákupu deštníku. První se ale musím sejít s tím člověkem z Vision. Na mobilu si otevřu velmi popisný obrázkový návod cesty z nástupiště na náš meeting point, který mi zaslali z vedení festivalu.

Blížím se k jižnímu východu a pokukuju po ceduli se svým jménem. Nádraží je krátce po poledni mimořádně rušné. Brodím se mezi korporátními pracovníky v černobílých oblecích, školáky v uniformách a živelnými penzistkami s vějíři. Hrdinové svých vlastních příběhů procházející nádražním bludištěm. A pak jsem tu já, zahlcená a uštvaná, avšak snadno splývající s davem. Naštěstí nehledám dlouho, než spatřím jedinou osobu mávající deskami.

Štíhlá Japonka průměrného vzrůstu, s jemnými, zakulacenými rysy. Její úhledně rovné černé vlasy po ramena obdivuju od první vteřiny. Čím víc se k ní blížím, tím je její úsměv vřelejší.

„Slečno Alex,“ pozdraví mě na dálku anglicky. V pozadí slyším stopy přízvuku, ale jsou tak nepatrné, že se vytrácí už s druhou větou. „Vítejte v Japonsku. Jsme moc vděční, že jste přijala naše pozvání.“

Krátce se ukloní. Pak doplní pozdrav nastavením ruky. Asi gesto vstřícnosti k zahraničním hostům. Bez váhání ji stisknu.

„Alex Neuerová, moc mě těší.“

„Kimiko Jošida. Ale prosím, říkejte mi Kimiko.“ Její líbezný hlas ji výrazně omlazuje, přitom je zřejmě o něco starší než já. Třicítku už určitě překročila. „Doufám, že váš let proběhl bez problémů.“

„Byl fajn, ale jsem z něj úplně vyřízená.“ Svoje češství propálím už ve druhé větě. Na všem se najde něco negativního.

Kimiko se zamračí, ale ve vteřině jí dojde, že v zásadě o nic nejde.

„Nevadí, dnes stejně nemáme dlouhý program. Premiéra vašeho filmu je až zítra, takže budete mít dost času načerpat síly. Teď vás jen seznámím s celým týmem Vision a vaším osobním asistentem při pobytu v Tokiu.“

„Aha, já myslela, že to jste vy.“

„Já vítám všechny naše hosty, ale během festivalu obstarávám spíš chod jednotlivých akcí a projekcí.“

Její angličtina je tak dobrá, až mám chuť se zeptat, jestli nestudovala v zahraničí, ale nepřijde mi to vhodné. Spojenými dlaněmi mi nabídne dárkovou tašku s bílo-červeným motivem festivalu. „Prosím, přijměte tuto malou pozornost.“

„Děkuju.“

Všimnu si, že pár metrů od ní stojí postarší pán v černém obleku s vyšisovanou rubínovou kravatou. Jakmile se na něj zadívám, Kimiko se ihned chytí.

„To je náš řidič, Hamada-san,“ osvětlí. „Odveze nás do festivalového centra a vás pak do hotelu. Je to tak v pořádku?“

„Naprosto.“ Udělám úkrok stranou na znak urychlení celého procesu. Nechci být nezdvořilá, ale mému tělu začíná docházet, že slunce teď rozhodně nemá být na obloze.

Kimiko s Hamadou prohodí dvě věty v japonštině, načež se vydáváme k autu. Vyklube se z něj udržovaný šedý mercedes starší řady. Usedám na zadní sedačky vedle Kimiko, zatímco Hamada opatrně vyjíždí z podzemních garáží.

Když se napojíme na silnici, Kimiko se ke mně nakloní.

„V Japonsku jste poprvé, slečno Alex?“ zeptá se tónem plným očekávání.

„Prosím, jenom Alex. A ano, poprvé.“

„Nepochybuju, že se vám tu bude líbit, Alex. Kdybyste hledala doporučení na ty nejlepší restaurace, vyhlídky nebo kluby, určitě se obraťte na svého asistenta. Se vším ochotně poradí. A hlavně se vyhnete turistickým pastem.“

„Dám na vás. Zatím ale nemám žádnou konkrétní představu, co bych tu chtěla dělat. Samozřejmě kromě představení našeho filmu.“

První lež. Ovšem mé dodatečné plány můžou být Kimiko ukradené. „Jistě. Předpokládám, že seznam projekcí a doprovodného programu vám kolegové zaslali e-mailem?“

Upřímně netuším. „Asi ano. Překontroluju to na hotelu.“

„Mrzí nás, že pan Petr nakonec nemohl dorazit. Nicméně i tak doufám, že si Vision užijete.“

Je bezpochyby jediná v autě, koho to mrzí, ale musím předstírat aspoň náznak zklamání.

„Petr by samozřejmě rád dorazil, kdyby mohl, ale mluvila jsem s ním včera a byl na tom ještě hodně zle. A dvanáctihodinový let by mu rozhodně přitížil. Musí holt zůstat v posteli, ale slíbila jsem mu, že mu budu všechno točit a fotit.“

Kimiko přitiskne palec k bradě. „Kdyby se mu přeci jenom trochu ulevilo, mohli bychom na debatu po skončení filmu domluvit videokonferenci do Česka.“

„To není špatný nápad,“ pronesu se zkřivenými svaly v obličeji.

„Navrhnu to našemu programovému řediteli, ale vše samozřejmě záleží na panu Petrovi. Můžeme to probrat zítra.“

Neprobereme.

„Dobře.“

Pohled z okna vyzradí, že nás Hamada nevědomky bere na scénickou projížďku Tokiem. Objíždíme zahrady císařského paláce a monumentální budovu parlamentu, mně povědomou z internetového průzkumu, který jsem podnikla před cestou. Vzrůstá ve mně přesvědčení, že to je zároveň nejblíž, co se kdy dostanu k místním památkám.

Tahle návštěva je o prioritách, a ty momentálně vidím jinde.

Musím se přiznat, že jsem k Japonsku nikdy neměla bůhvíjak blízký vztah. To ale neznamená, že jsem se sem nikdy nechtěla podívat. Představovalo pro mě jednu z destinací, o níž jsem slýchala hlavně z vyprávění zapálenějších přátel. Povídali mi o zdejší houževnatosti, přesnosti a velkorysosti lidí. O extrémní konkurenci místního pracovního trhu. O ostrém střetu modernity s dlouho zakořeněnými tradicemi. O stále bobtnajícím vyrovnávání s fukušimskou tragédií napříč generacemi. O vizuální kultuře. Gastronomii. Elektronické hudbě. Záleželo na tom, koho jsem se zrovna zeptala.

Sama jsem si až nebezpečně vědoma toho, že většina mých znalostí o Japonsku pochází z filmů. Jejich kinematografie se na mé osobní špici sice nevyjímá, naopak v ní mám hodně trapných mezer (to ty samurajské eposy musí vždycky mít nejmíň tři hodiny?), stejně však nemůžu zapřít silný vliv audiovizuálního umění na své chápání japonské kultury. Pak ale musím uznat i stinné stránky, které s tím přicházejí.

Ačkoliv bychom si mnohdy přáli opak, komerční filmy mají k realitě povětšinou dost daleko. Při velkých životních okamžicích nám v uších nebouří Hans Zimmer. Nikdo z nás asi nezneškodní bombu vteřinu před výbuchem. Jejich nadsazená, přibarvená realita je jeden z důvodů, proč je milujeme i nenávidíme. Pokud se odkloníme od hlavního proudu euroamerických produkcí a zaměříme pozornost na ostatní kontinenty, získáme fascinující náhled do dané kultury, který nám pomáhá ztotožnit se s lidmi odlišných hodnot a původů. Zároveň si ale netroufám tvrdit, že mám hluboký vhled do jejich světa, protože jsem viděla asi čtyřicet japonských filmů a dva seriály.

Má expertíza je jenom tak silná, aby ustála konverzaci s lidmi, kteří vědí ještě méně než já. Navíc jen o tématech, které rezonují v umění: nerovné postavení žen ve společnosti, pubertální prostituce, šikana ve vzdělávacím systému, korporátní přepracovanost šrotující lidské duše do krychlí z vrakoviště. Co si budeme povídat, většinou to nejsou rozkvetlé sakury, kimona a suši.

Dokázala bych o každém z nich říct tři věty a pravděpodobně navodit dojem, že vím, o čem mluvím. Leckomu to tak stačí celý život a často je ve společnosti označen za znalce. Jenže to se mi hnusí.

Znalosti z filmů jsou krásné, ale pomíjivé.

Můžete se podívat na díla Hirokazua Kore-edy, dramata křehká jako sám život. Jasudžira Ozua, velmistra humanismu a krásy obyčejnosti. Takešiho Kitana, objevitele lidskosti v brutálních životech mafiánů. Šundžiho Iwaie, postmoderního básníka a milovníka popové snovosti. Jasua Furuhaty, Masakiho Kobajašiho, Rjúsukeho Hamagučiho a desítky dalších. Všemi se nesmírně obohatíte, ovšem strop získaných znalostí má pevně stanovenou výšku bez ohledu na uměleckou hodnotu.

Proto tu sedím s pocitem člověka naočkovaného filmovými znalostmi, které možná převyšují obvyklou laťku, ale tváří v tvář skutečnosti znamenají jen pramálo. A to jsem si původně myslela, že mi budou stačit.

Všechno se změnilo před třemi lety. Od té chvíle bylo jasné, že návštěva Japonska je jen otázkou času. Země dosud zahrabaná hluboko ve schránce životních možná, katapultovaná vzhůru jediným ránem, kdy mi krátce před sedmou zazvonil mobil. A já ho zvedla.

Moc dalších detailů si z toho rána nevybavuju. Jenom všudypřítomný pocit nevyhnutelnosti dnešního dne. Dne, kdy pojedu za stejně deštivého počasí po téhle trase a společnost mi budou dělat nevyžádané vzpomínky.

Pootočím se na Kimiko a projede mnou mráz. Naštěstí porozumí mému ztrhanému výrazu a poskytne mi podporu. „Takhle deštivo v říjnu normálně nebývá.“

Uleví se mi. „Nebojte, já jsem zvyklá z domova.“

„Popravdě ani my netušíme, co s tím počasím letos je. Léto bylo nebývale suché. Jako by se celé období dešťů o pár měsíců zpozdilo. Náš program to naštěstí nijak nenarušuje. Jenom možná neutrácejte za vyhlídky.“

„Díky za radu,“ pokusím se o úsměv.

Kimiko zazvoní telefon, a tak chvíli konverzuje v japonštině. V mateřštině má o něco přísnější hlas. Poprvé mi evokuje schopnou manažerku, která dokáže jít přes mrtvoly.

Z dárkové tašky vyndám uvítací balíček pro hosty festivalu. Nachází se v něm kompletní program, průvodce po Tokiu od Monocle, cestovní lahvička saké a visačka zajišťující vstupy na všechny projekce a večírky. Visačku si navléknu na krk a zadívám se na svoji akreditaci.

alex neuerova – festival guest

Když ta slova čtu, upřímně mě zahřeje u srdce. Při prohlížení své fotky už je to horší. Mám pocit, že naživo jsou mé vlasy sytěji černé, sestřižené do rovného mikáda s nepravidelnou ofinou, tvář víc vykrojená lícními kostmi, obočí výraznější a snad i ten pohled o něco milejší. Tuhle průkazovou fotku jsem použila naposledy.

Ze zasekané hlavní třídy sjíždíme do vedlejší uličky. Oči mi těžknou s každým kilometrem, přesto bych ráda zůstala vzhůru až do večera. Z batohu vytáhnu flašku se zbytky coly, kterou jsem koupila na letišti, a obrátím ji do sebe.

Zastavujeme před budovou ukrytou mezi supermarketem Family Mart a prosklenou prodejnou. Možná jde o pojišťovnu nebo banku, ale z názvu napsaného ve znacích nic nepoznám. Řidič Hamada mi běží otevřít dveře. Vysoukám se na kluzký chodník a chvíli stojím na dešti, než ke mně přispěchá Kimiko a šťouchne mě do ramene.

„Možná by se vám mohl hodit.“ Nabídne mi průhledný vystřelovací deštník.

„Děkuju.“

Aniž by se Kimiko jakkoliv vnucovala, provádí nejrůznější drobné laskavosti, aby hostům usnadnila pobyt. V budoucnu to může přijít vhod.

Hlavní stanoviště festivalu je soukromé klubové kino ve čtvrti Ebisu zvané Spectra. Z průčelí budovy na mě zírají vyvěšené plakáty na Vision Tokyo 2022, zobrazující jak ústřední vizuál festivalu, tak většinu soutěžních i nesoutěžních filmů. Letmo zapátrám očima po tom našem, ale utápím se ve znacích a cizích názvech, které mi nic neříkají. Znovu se utvrdím, že jsem přijela ostudně nepřipravená.

Uvnitř probíhají přípravné práce na zahajovací večer. Uklízeči oboustranně stírají skla vstupních dveří. Dva zaměstnanci za barem se probírají lejstry a kontrolují zásoby alkoholu, zatímco se dovnitř sunou dodavatelé cateringu. Navzdory rušnosti tam nepanuje žádný zmatek. Každý má svou danou úlohu a vykonává ji bez poprasku. Jako bych vstoupila do útrob orloje a pozorovala kmitání každičkého ozubeného kola.

Jakmile se prosmýkneme kolem baru, čeká na mě rovnovážná delegace dvou mužů a dvou žen. Kimiko mě uvede v japonštině. Všem se postupně ukloním a každý pozdrav okořením pečlivě vysloveným konničiwa, ale nazpět všichni odpovídají anglicky.

Jedním z lidí je programový ředitel Itagawa. Ten však mlčí, a tak se Kimiko otočí na dalšího muže v zástupu.

„Hiroki-san bude vaším asistentem během vaší návštěvy. Můžete se na něj obrátit, s čímkoliv budete chtít.“

Hirokiho spojuje s ostatními kolegy jen zaměstnanecká visačka. Je o několik let mladší než kolegové po třicítce, oděný ve sportovním tričku Champion, širokých černých džínách pod kotníky a čistě bílých teniskách. Zpoza kšiltovky mu občas vykouknou rozčepýřené prameny černých vlasů.

„Hiroki Išina. Rád vás poznávám.“ Absence přízvuku mě nepřekvapí. Vyzařuje z něj zcestovalost i mladistvé šviháctví.

„Alex Neuerová.“

„Vy jste z Prahy, že jo? Moje kamarádka tam jela minulý rok studovat na univerzitu. Prý je to krásné město.“

„Rozhodně. Kamarádka si umí vybrat,“ utrousím a potlačím ohromné zívnutí, které mi postupně rozevírá čelisti.

„Pak mi taky musíte dát doporučení, co všechno tam navštívit. V budoucnu se tam určitě chystám.“

Už jen kývnu a vyprovokuju Kimiko, aby seznamovací minutku ukončila. Zahlásí skupině něco v japonštině, v níž rozpoznám jenom svoje jméno, načež všichni nahlas chápavě pokynou. Slečna Alex má za sebou dlouhý let a potřebuje si odpočinout před zítřejší premiérou, představuji si a líbí se mi, jak to zní.

Vypotácím se z kina v doprovodu Kimiko a Hirokiho. Skoro by mě mohli vzít kolem ramen, jak zesláble si teď připadám. Do Hamadova auta se mnou usedá pouze Hiroki. Pilná produkční mi před odjezdem předá vizitku a zmiňuje, že se nemám obávat kdykoliv zavolat, kdyby se vyskytly jakékoliv potíže. Za všechno jí poděkuju a nechávám se Hamadou odvézt do hotelu.

Za jízdy projíždí Hiroki na mobilu chatová okénka s mileniálskou lehkostí. Do každé z deseti aktivních konverzací vyťuká zprávu, než mobil konečně založí do kapsy. „O čem je váš film?“ zeptá se.

Na tuhle otázku jsem si připravila vlastní výtahovou prezentaci, pečlivě formulovanou pro všechny novináře, producenty a sponzory, jež na festivalu můžu potkat. Teď ji ale z mozku lovím marně. Nadechuju se k odpovědi, která nepřichází. Je to o odloučení dvou lidí. O vztahu, který dávno vyprchal. Jak se sakra řekne „vyprchal“ v angličtině? Fade out, nebo fade away? Ucelené myšlenky nahradilo rozbouřené moře.

„Radši mi to vlastně neříkejte,“ ukončí Hiroki moje trápení. „Rád se zítra nechám překvapit.“

„Chodíte na festivalu na všechny filmy?“

„Ani zdaleka. Ve výběru jich máme něco přes sto dvacet, to se snad lidsky nedá stihnout, i když mají všechny kolem dvaceti minut. Ten váš se ale dostal do soutěže, takže má určitě něco do sebe.“

„Popravdě tomu furt nemůžu uvěřit.“

„S organizací Vision pomáhám jen tři roky, ale mám dojem, že český film jsme tu ještě neměli.“

Toho jsem si dobře vědoma. Všichni, kdo mají mamutí zásluhu na mém probdělém dvanáctihodinovém letu a úzkostlivém střetu s cizí kulturou, tu mohli být místo mě. Nejpravděpodobněji a nejzaslouženěji Petr. Záhadným vývojem osudu ale v autě sedím sama.

Spoluscenáristka. Ten pojem pomalu neexistuje. Google vám po jeho zadání radši doporučí jiný termín.

Hiroki mi taktéž nabídne vizitku, kde má kromě telefonního čísla uvedené i účty na Instagramu a Line. „Pište nebo volejte, kamkoliv se vám zachce. Na všech sítích jsem aktivní i během večera. Program máte v e-mailu, proto vám jenom připomenu, že začínáme zítra v půl sedmé společnou večeří pro všechny hosty festivalu, na niž pak od osmi naváže první blok soutěžních filmů. Váš Paradoxní pohled bude uvedený jako poslední. Hned po skončení bude následovat debata se všemi tvůrci. Konec večerního programu se odhaduje na jedenáctou. Pak následuje večírek v baru Kairo nedaleko festivalového centra.“

„Díky, Hiroki. Budu se vás snažit moc neobtěžovat,“ ujistím ho.

„Klidně můžete. Jsem připravený, že během festivalového týdne naspím většinou jen tak sedm hodin,“ řekne se zvláštní hrdostí v hlase.

„Denně?“

Přizvedne ke mně zrak, aby dal víc vyniknout váčkům pod očima. Docvakne mi, jak to myslí, a zasáhne mě banalita mojí cestovní únavy. Hiroki je teprve na začátku příliš dlouhého týdne.

„Zvládneme to,“ mám potřebu říct, ačkoliv to říkám spíš sobě než jemu.

„Určitě. Dejte mi vědět, kdybyste potřebovala asistenci při návštěvě… řekněme… tradičnějších míst v Tokiu, hlavně restaurací nebo barů. Nevím, jak jste na tom s japonštinou, zato vím, jak jsou na tom oni s angličtinou a jak se můžou někdy tvářit na cizince.“

„Dám vědět, kdybych si tam naplánovala cestu.“

V ten okamžik mu zazvoní mobil, na obrazovce vysvitne fotka pohledné mladé Japonky. U jména volajícího spatřím několik znaků a emodži srdíčka prostřeleného šípem.

Odvrátím pohled a čekám, než se trhaným tempem doplahočíme před hotel Aojama Suite, kde budu příštích deset dní ubytovaná. Na rozloučenou zamávám telefonujícímu Hirokimu, oba tušíce, že se brzy zase uvidíme.

Přihlášení v hotelu provádím ve stavu podobném mozkové smrti. Ve výtahu se opírám o stěnu, která je pro má zmučená záda hotovým balzámem. Uvnitř kabiny hrají jemné smyčce, a já rázem nemám touhu odejít. Pak ale uslyším pípnutí, dveře se otevírají a moje víčka odcvaknou jako clonky foťáku. Desetivteřinová jízda do osmého patra, a už se mě zmocňuje mikrospánek. Situace je vážná.

Zadám kód od dveří a vejdu do pokoje. Skopnu ze sebe tenisky, kufr odstavím k posteli a batoh odhodím na pracovní stolek.

Zkontroluju čas na hodinkách.

Půl třetí odpoledne. Je ještě moc brzy, nechci se probudit o půlnoci. Budu muset dalších pár hodin vydržet. Převleču se do domácího, ale pyžamo zatím nechávám zahrabané na dně kufru.

Zkontroluju zprávy na mobilu.

Vykoukne na mě upozornění změny tarifních podmínek z žalostných na loupežné. To je po třiceti hodinách bez signálu všechno?

Pak si uvědomím, v čem je problém – zatím jsem nezapnula simku místního operátora. Jakmile na ni přejdu a všechny aplikace se aktualizují, ve změti konverzací vidím nežádoucí zprávy od Petra a velmi žádoucí od Lucky a Damiána. Na žádnou z nich zatím neodpovím. Pak si všimnu, že vrchní pozici v adresáři zaujímá Radek Neuer. Když klikám na náš společný chat, nemyslím si, že mě může jakkoli překvapit. Nepřekvapí.

Před třemi hodinami.

TÁTA: „Už můžeš mluvit? Na internetu jsem zkontroloval, že váš let přistál. Prosím tě, zavolej mi hned, jak budeš na zemi a seženeš si novou simku.“

Jejda.

Před dvěma hodinami.

TÁTA: „Alex? Jsi v pořádku? Hned mi, prosím, zavolej.“

Před dvaceti třemi minutami.

TÁTA: „Na něčem jsme se domluvili, Alex. Až budeš moct, tak mi aspoň pošli zprávu, že jsi ok. Zavolat si můžeme později, jestli seš teď na tom festivalu.“

Chci se na něj zlobit za jeho obsesivní a značně nezdravý dohled nad svou sedmadvacetiletou dcerou, ale když si vzpomenu na původ jeho věčného strachu, lituju sebemenšího náznaku hněvu. Táta má víc důvodů k opatrnosti než kdokoliv jiný a zhruba stejně jako já.

ALEX: „Promiň, teď jsem si teprve přehodila simky. Už jsem na hotelu. Klidně si můžeme zavolat, jestli chceš.“

Mobil rozvibruje příchozí videohovor. Tenhle výsledek jsem čekala, ale stačila by mi zvuková stopa bez záběru na můj zmuchlaný obličej.

Hned jak se hovor spojí, poznám, že leží v posteli a osvětluje ho jenom lampička na nočním stolku. Brýle mu visí na špičce nosu; asi si zrovna četl před spaním. Poslední prameny vlasů má volně pohozené na temenu hlavy. Šedivý plnovous mu dodává na říznosti, kterou ztrácí svým laskavým výrazem. Ve zmačkaném triku Pink Floyd vypadá jako zachovalý bigbíťák.

„Ahoj, tati. Promiň, že jsem napsala až teď, zapomněla jsem přehodit simky na letišti, takže jsem až doteď mohla volat leda za dvě kila na minutu. Teď už jsem konečně v hotelu.“

„Prosím tě, nedělej si s tím starosti. Hlavně jsi doletěla, to je nejdůležitější. Jaký máš první dojmy?“

Nezlobí se tolik, jak naznačovaly jeho zprávy. Spíš mu spadl kámen ze srdce.

„No, zatím jsem se tu ani nestihla rozkoukat. V rychlosti jsem se seznámila s lidmi z festivalu, ale to hlavní mě čeká zítra. Za pár hodin se půjdu vyspat, protože sotva stojím na nohou.“

„Vypadáš dost utahaně,“ potvrdí moje obavy. „Ale to je po tak dlouhý cestě normální. Když jsem letěl na Zéland, tak jsem pak dva dny pořádně nespal. Hlavně nepij žádný ty splašky s kofeinem.“

Podívám se na prázdnou flašku coly na pracovním stolku.

„Jasně.“

„Takže zítra je ta premiéra?“

„Jo. Je to spojený s nějakou večeří a chlastačkou, ale zatím z toho nejsem vůbec nervózní. Divný. Asi to ještě přijde.“

Táta se tiše uchechtne. Pak ale na chvíli ztichne, čímž mě znejistí.

„Co je?“ nevydržím napětí mezi námi.

„Chci, abys věděla, že ti to přeju, Alex. I když moc dobře víš, že bych si ze všeho nejradši přál, abys nikam nejezdila. A už vůbec ne do Japonska.“

Takže to přece jenom nadnese. Proč jsem si myslela, že by tenhle hovor mohl proběhnout bez jediné zmínky o ní?

„Musíme o tom mluvit? Řeknu ti to samý, co jsem ti řekla před týdnem. A před měsícem. Tohle je můj největší životní úspěch a…“

„… a já si to uvědomuju.“

„Evidentně ne dost,“ zvýším hlas, až překvapím sama sebe.

Pixely se trhají a záběr kostičkuje. Jen co se opět stabilizuje, dívá se na mě táta o dost zachmuřeněji.

„Věř mi, že to vím. A stejně tak bych ti přál úspěch kdekoliv jinde, ale musíš pochopit moji situaci. Musela jsi tam jet, i kvůli Petrovi, já to naprosto chápu, ale udělej mi laskavost a vydrž tohle moje každodenní peskování.“

Uvolním napjatá ramena. „Dobře. Ale jestli budeš pokaždé zmiňovat, jak jsi mi to celý rozmlouval, tak ti budu jenom psát zprávy.“

„To ne. Musím slyšet tvůj hlas a nejlíp tě i vidět. Tak zněla dohoda.“

Za pokus to stálo, byť dost zoufalý. „Budu na to myslet.“

Tátovi se rozjasní tvář, povystoupnou mu koutky úst.

Přejdu k hašení požáru. „Jsem tu na deset dní a polovinu času strávím tak jako tak buď v hotelu, nebo v kině. Ani se nechystám opustit Tokio, jet třeba na Fudži nebo do Ósaky. Prostě budu většinou v okolí chodit na filmy a občas si zajdu po nákupech. Jasně, město si ráda prohlídnu, ale tahle cesta je pro mě spíš pracovní než odpočinková. Navíc mi přidělili asistenta, který mi bude imrvére viset za zadkem, když ho o to požádám. Není se čeho bát. Slibuju.“

Míjí mě pohledem a zírá mimo záběr. Zřejmě mu došlo, že pro mě jeho poučky nemají žádný význam.

Připadám si jako příšerná dcera. Nevím, co jsem udělala špatně. Kromě svých zjevných milosrdných lží, které nepokrývají ani procento toho, čemu se tu ve skutečnosti budu věnovat. Ale kdybych mu všechno vyzradila, během deseti minut by se sbalil, sedl na první letadlo do Tokia a všemi silami mě dotáhl zpátky do Prahy.

Radši pokračuju, přestože mě to vnitřně zabíjí.

„Neboj, všechno bude v pořádku. Za pár dní mě máš zpátky.“

Čelo se mu svraští a rty nepřirozeně rozviklají. Takhle rozrušeného ho neznám.

„Přesně tohle mi před třemi lety řekla po telefonu tvoje sestra. Že se nebude nikde moc toulat. Zajde si leda na rámen, do muzea, projede se šinkansenem a bůhvíco ještě. Tenkrát jsem samozřejmě nic nenamítal, protože jsem mluvil s dospělou holkou, a ta nepotřebovala slyšet moje řeči o tom, ať všude dává pozor. Ona je totiž moc dobře znala. Tak jsem byl radši zticha.“

Vím, kam směřuje, a proto rovněž odvracím zrak.

„A to bylo to poslední, co jsem od ní kdy slyšel.“

2.

Sedím u rámu okna a pozoruju vylidněnou ulici pod sebou. Z výšky se mi stahuje žaludek, ale ta půvabná hlubina mě přitahuje natolik, až se na okno lepím nosem.

Pak se za mnou objeví ona, a já její přítomnost okamžitě vycítím. I proto si uvědomím, že do mého snu právě vstoupila má sestra Adéla. Celá iluze se bortí jako trik amatérského kouzelníka. Kdybych chtěla, dokážu se sama od sebe přinutit k probuzení. Tentokrát to neudělám. Čekám, co se bude dít.

Její netradiční oděv upoutá mou pozornost. Černé tričko s límečkem zapnuté na všechny knoflíky a stejnobarevná sukně. Na prsou má upevněný kovový štítek s vyrytým jménem a nápisem Aojama Suite.

Rázem necítím oporu zad. Zato mi do nich pere zuřivý vítr. Závěsy sebou mrskají pod jeho náporem. Vlasy mi zběsile vlají všude kolem hlavy a zahalují sestřiny drobné krůčky směrem ke mně. Dovnitř natéká sprcha deště, dosahující jen těsně před její černé polobotky.

Znám pravidla hry. Vím, jak snové balancování na okrajích většinou dopadá. Otázka je, jestli mě shodí ona, nebo skočím sama.

Odpověď se nedozvím. Adéla mi svou vyhublou rukou tvrdě stiskne zápěstí, což mě vymrští zpátky do vědomí.

Ležím na břiše na hotelové posteli, s nohama u čelní pelesti. Připomínám opilce, který se složil na prvním vodorovném povrchu. Prohmátnu si svou přeleželou tvář. Mám roztažené závěsy, ale stejně do pokoje neproudí žádné světlo.

Pravda mě udeří, až když vstanu a podívám se ven.

Ještě není ráno. Pohled mi vystřelí po hodinkách.

19:12.

Prokrista.

Asi jsem odpadla hned, jak jsem domluvila s tátou. Vyčerpaná jsem byla už předtím; tohle byla jen důrazná tečka za celým cestovním dnem. Teď mě v pokoji obklopují napůl vybalené kufry a pocit, že až do úsvitu nezamhouřím oko. Po čtyřech hodinách spánku nejsem odpočatá, jenom fyzicky schopná fungovat.

Moje imaginární epizodka naštěstí vyprchala jako příchuť žvýkačky. Zvyklost časem otupí i ty nejděsivější vjemy. Jen mi postupně dochází, že jsme se střetly v mém pokoji a Adéla na sobě měla uniformu pokojské.

Osprchuju se, a jakmile se zachumlám do županu, odpovím na všechny nepřečtené zprávy. Mezitím přemýšlím nad náhradním večerním programem.

Když teď půjdu zase spát, je téměř nevyhnutelné, že se cyklus bude opakovat. Od tří ráno se budu převalovat v posteli s pulzující touhou konečně vidět vycházející slunce. Navíc bych teď nejradši opustila tenhle pokoj, abych si trochu utřídila myšlenky a neusínala s obrysem své sestry před očima.

Tím pádem mám čas aspoň do dvou do rána.

Na Googlu prozkoumám, co všechno bych kolem hotelu mohla oběhnout. Bydlím v relativní blízkosti paláce Akasaka, aojamského hřbitova a baseballového stadionu Meidži Džingú. Všechna jsou něčím zajímavá, ale pro žádné se teď nedokážu nadchnout. Procházet se sama nočním městem je navíc neuvážené bez ohledu na region.

Napadne mě zajít na skleničku do hotelového baru. Možná tam narazím na Billa Murrayho, jenže ten by v tříhvězdičkovém hotelu asi nepřespával. Pak ale na pracovním stolku vidím svoji visačku, a hlavou mi probleskne další nápad.

Sáhnu po festivalové brožuře, zalistuju na dnešní program a pokukuju, jestli ještě neběží nějaký blok kraťasů.

V hlavním sále kina Spectra promítají zahajovací film, zatímco ve druhém, podstatně menším, poběží od půl deváté výběr zvaný Poezie života. Popisek láká na blok nejnovějších krátkých filmů z Japonska, Tchaj-wanu a Jižní Koreje. S jistotou jsem žádný z nich neviděla, a tak mám rozhodnuto.

Sice mi připadá krapet netaktní dojít na zahájení festivalu, když jsem Kimiko i Hirokimu dala najevo, ať se mnou nepočítají, ale předpokládám, že oba mají teď plné ruce práce s jinými povinnostmi. Navíc určitě nejsem jediný host, o kterého se musejí starat, a tak mě to ve výsledku moc netrápí. Co už je horší, je rozhodovací paralýza spojená s večerním outfitem.

Můj velký moment stejně nastane až zítra, a proto volím jen obyčejnou halenku doplněnou o kalhoty se zúženými nohavicemi a decentní mokasíny, komplet v černé. Přes záda přehodím svůj jarní kabát, ačkoliv mu venkovní počasí moc nepřeje. Celkově to není příliš mnoho, ani příliš málo. Nemám v plánu na sebe upozorňovat, zvlášť když nemám doprovod a organizátorům bych se měla spíš vyhýbat.

V metru jedu všehovšudy jen čtyři stanice, než vystoupím v blízkosti Spectry a kráčím promoklou noční ulicí. Na chodníku se vyhnu několika stejným průhledným deštníkům, než dorazím před kino.

Uvnitř jsou nasáčkované zhruba dvě stovky návštěvníků, kteří se houfují v nejrůznějších skupinkách, popíjejí šampaňské a zarytě diskutují, zatímco mezi nimi kličkují zaměstnanci cateringu a uřícená obsluha kina. Nevidím ani jedinou známou tvář a mě samotnou zaskočí, jak útěšný pocit to je.

Projdu okolo pokladen, zapadlých pod návalem festivalových triček a plátěných tašek, a zastavím se u baru. Mám ještě dvacet minut nazbyt. Na baru si objednám dvojku bílého vína a poletuju očima po rozlehlé hale.

Japonců je tu o dost víc než cizinců. Z většiny hloučků se tedy zákonitě ozývá japonština, případně angličtina, když je v něm aspoň jeden zahraniční host. To kdybych si náhodou myslela, že se jen tak vnořím do nějaké náhodné skupinky. Naopak přede mnou leží velká výzva.

V záplavě džínů, tenisek a tenkých černých sak mi dojde, že na formální dress code se tu moc nehraje, což se koneckonců od nezávislého festivalu dalo čekat.

Navzdory několika příjemným zjištěním si tu nepřipadám úplně pohodlně. Nemám dojem, že by to bylo kulturní bariérou nebo únavou. Spíš při pohledu na typ lidí okolo sebe, většinou umělců s větší či menší hladinou extravagance, nemám pocit, že zapadám. Což mě vede k polemikám, jestli jsem vůbec někdy někam zapadala, protože podobné společenské neurózy mě zasahují s čím dál větší frekvencí. Ať už jsem v práci ve východní Evropě, nebo na dovolené ve východní Asii. Na přednášce sociologie na Karlovce. Na drinku s Petrovými kamarády od filmu. Když si s Luckou sedneme na trávu v Grébovce a tři hodiny rozebíráme život.

Přesto bych sem měla patřit. Koukni se kolem sebe. Každý je tu přesně takový jako ty. Akorát si možná víc zaslouží tu být, slečno spoluscenáristko.

Setřesu zamyšlení, když vedle sebe vidím stát Hirokiho. Vypadá, jako by mě pozoroval už delší dobu, jen mě nechtěl rušit. Na výmluvné manévry je pozdě.

„Dobrý večer, Alex. Už se cítíte líp?“

Vypadá úplně jinak než odpoledne. Večerní Hiroki má ruce složené v kapsách svého černého trenčkotu, na očích brýle s kulatými obroučkami a na hlavě malého kulicha nad čelo.

„Ano, ano. Původně jsem neměla v plánu přijít, ale nakonec jsem se kousla,“ mám potřebu se ospravedlnit, ačkoliv se nikdo na nic neptal.

„Jsem rád, že jste tady, ale o hlavní náplň večera jste bohužel přišla. Teď už se víceméně jenom pije, což samozřejmě taky není na škodu.“

„Vy ale nic nepijete.“

„Taky nemůžu, mám tu práci.“

„Třeba dávat pozor na mě?“

„Bohužel, ne všichni naši hosté jsou tak soběstační jako vy, Alex,“ postěžuje si. „Už jsme tu měli objednávky na let vrtulníkem nebo doporučení na nejlepší sauny sentó v Tokiu. Navíc, mám-li být upřímný, tlumočnický tým v průběhu let trochu prořídl.“

„Sedm hodin týdně. Teď už mi to dává smysl. Bez vás by se to tu rozpadlo.“

Mladík zadržuje smích. „To zase ne. Ale rozhodně tu mám svou úlohu.“

„Takže jsem asi měla štěstí, když mi vás přidělili.“

„Vážně? Mám takový dojem, že mě vůbec nepotřebujete.“

„Zatím,“ sdělím mu a odložím prázdnou sklenku na stůl. Za chvíli mi začíná představení, tudíž se připravuju k odchodu.

Hiroki to asi vytuší a sám se odporoučí se slovy: „Jestli budete chtít seznámit s někým z hostů, klidně za mnou přijďte, můžu vám tlumočit. Jsou tu lidi z TOHO, Loaded, Bitters End a mnohých dalších společností. Stačí říct.“

Jen tiše přitakám a vydávám se do sálu číslo dvě. Procházím kolem vyvěšených fotografií z minulých ročníků Vision a plakátů na staré japonské filmy z padesátých a šedesátých let. Poznávám jen pár klíčových jmen – Imamura, Suzuki, Ozu, Kurosawa. Na svou filmovou historii tu jsou nepokrytě hrdí.

Vedle automatů na pití najdu vstup do sálu, který je deset minut před začátkem téměř zaplněný. Jakožto čestný host mám vyhrazené místo ve středu sálu, ovšem celá VIP řada už je obsazená, a tak se musím posadit mezi běžné diváky. Stejně si tam připadám líp. Najdu si pro sebe útulné místečko v druhé řadě svrchu a usedám do červeného křesla.

Sál zdobí elegantní béžová opona, zprudka osvícená stropními reflektory. Zbytek sálu leží v hustém šeru, kde skoro není vidět na krok. Stejně mi připadá, jako by bylo deset ráno. Zmocní se mě obava, že ani návštěva kina mě neunaví natolik, abych na hotelu usnula.

V kabelce mi zacvrliká mobil. Čeká na mě zpráva od Lucky. V Praze je teď zhruba půl druhé odpoledne; to bývá Lucka většinou v práci.

LUCKA: „Zdravím do Japonska.“

Pod vzkazem vyskočí její fotka z klubu, kde drží na klíně chladicí kbelík se třemi lahvemi vodky, zatímco ji po obou stranách objímají vymóděné kolegyně z práce.

ALEX: „Ježiš Lucí, co to má bejt? :D“

LUCKA: „Včerejší firemní večírek. Trošku se to zvrtlo.“

ALEX: „Doufám, že ses před spaním aspoň pořádně napila.“

LUCKA: „To nebyl problém.“

ALEX: „Vody jsem myslela.“

LUCKA: „Ty se mi hlavně brzo vrať. A žádný velký dobrodrůžo.“

„Ne, fakt, dávej na sebe pozor.“

„Ten Petr je taky dement, že nejel s tebou.“

Přestože Lucku považuju za svou nejbližší kamarádku, její popichování se mi teď úplně nestrefuje do nálady. Proti Petrovu odsouzení nicméně neprotestuju.

ALEX: „Hele, začíná mi film. Zítra si můžeme zavolat.“

Ve skutečnosti mám ještě pár minut, ale bude lepší, když se bude Lucka nadále vzpamatovávat z kocoviny.

„Pardon,“ zaslechnu vedle sebe.

Oslovení znělo podezřele povědomě, jako by mě teleportovalo o tisícovky kilometrů na západ. S takovým přízvukem cizinci obvykle nemluví.

Když se na něj podívám, ve zlomku vteřiny mě napadne, že se mýlím a je to jen obyčejný návštěvník festivalu. Jeho upnutá světlemodrá košile dotváří dojem korporátního fachmana spíš než festivalového diváka. Naznačuje jej i znavený, byť velmi vstřícný výraz muže kolem třicítky, s tváří vyzdviženou kaštanovýma očima a mírným udržovaným strništěm. Profilový úhel jen zvýrazňuje jeho tvář vyřezanou čelistmi.

„Je to trochu trapný, ale všiml jsem si, že píšete v češtině…“

Na moment zamrznu a hledám slova. Nachází je dřív.

„Docela dobrá náhoda, co?“

Vypáčí ze mě letmý úsměv. „Docela jo. Alex, těší mě,“ nastavím ruku.

„Martin.“ A stisk.

První večer na druhé straně polokoule a okamžitě narazím na Čecha. Nedokážu odhadnout, jestli je to jakkoli příznačné, nebo jen nešťastné, jako když na italské pláži zaslechnete od vedlejšího slunečníku spršku českých nadávek, ovšem jeho společnost mi prvoplánově nevadí. Ne že bych tu byla s kýmkoliv jiným.

„Co tě přivádí zrovna na Vision? Máš tu nějaký želízko v ohni?“ vyzvídám hned.

Zavrtí hlavou. „Ne. Jen jsem se přišel podívat na pár filmů. Už půl roku tu žiju, tak se tu občas vydávám na koncerty, filmy a tak.“ Zabloudí očima na moji visačku. „Hádám, že tys nepřijela jako divačka.“

„Mám tu film v soutěži,“ řeknu a zalije mě nepříjemná pýcha. „Bohužel jsem jediná, kdo ho přijel uvést, tak tu nemám moc jiných způsobů, jak trávit čas, než koukat na práci soupeřů.“

„Tak to je úžasnej úspěch, gratuluju. Jsem ani nevěděl, že tu máme nějakej českej film. Popravdě mě to trochu překvapuje. Bez urážky.“

„Mě taky. Já ho teda nerežírovala, jenom jsem pomáhala se scénářem,“ shodím se, ať si o mně neudělá chybnou představu.

„Stejně je to hustý. A pan režisér zůstal viset na Ruzyni, nebo kde ho máš?“

„Pan režisér… onemocněl,“ vypravím ze sebe zpomaleně.

„Tak to je škoda. V tom případě přeju hodně štěstí. O čem to vlastně je?“

Další pokus napravit dnešní selhání s Hirokim. V češtině by to rozhodně mělo být snazší. Nadechuju se k všeobjímající odpovědi, která obsáhne základní děj až po komplexnější symboliku.

„Je to vlastně pohled na…“

V tu chvíli zhasnou světla a sál se noří do ticha.

Znovu vynikající vyústění. Začínám se děsit, až podobnou otázku během debaty vytasí někdo z obecenstva.

„Řekneš mi to pak,“ zašeptá Martin. Oba upíráme pohled směrem na plátno, kam se na příští dvě hodiny přesouvá náš svět.

Jenže v krátkých přestávkách mezi jednotlivými snímky s Martinem nemluvíme. Z jisté sociální povinnosti kontrolujeme své telefony, ačkoliv víme, že nám v tuto hodinu stejně nikdo nepíše ani nevolá. Všimnu si, že na mě občas stočí pohled, možná v zamyšlení, jak se mnou dál vést řeč, ale pokaždé se vrátí ke svému mobilu jako ke spásnému zařízení pro odvracení společenské samoty. Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem tohle krytí párkrát nepoužila taky. Konverzace přesto překročila datum spotřeby.

Jakmile dojedou závěrečné titulky posledního filmu, oba se zvedneme a míříme k východu.

„Tak co, jak se ti to líbilo?“ zeptám se zpátky u automatů na pití.

„Docela to šlo. Ten poslední se mi líbil asi nejvíc. A tobě?“

„Taky. Hlavně proto, že mi tou atmosférou trochu připomínal Sciammu, místy zase Fliegaufa.“

Na to Martin nijak nenaváže. Ta jména mu asi nic neříkají.

Jestli jsem se bála, že do uměleckého kolektivu nezapadám, tak si nedovedu představit, jak se na Vision musí cítit on. V jasnějším světle působí víc jako kravaťák vydávající se do neprobádaných vod nezávislého filmu. Možná dostal od šéfa v práci volňásky a byl tak trochu donucený se zúčastnit.

Přesuneme se ven, kde konečně ustal déšť.

Ze stojánku si vyzvednu deštník a pomalu se připravuju na rozloučení, než Martin ukáže na roh ulice, kde stojí početný hlouček Japonců. Svými těly obestoupili jediný popelník, z nějž se line nepravidelný bílý dým. Postavíme se na okraj skupiny, zatímco si Martin natřásá cigaretu z krabičky. Jednu mi nabídne.

„Nechala jsem toho,“ řeknu, a tentokrát už vítám pýchu, která s tím přichází.

„Jak je libo. Řekni, kdyby tě to štvalo,“ odpoví pohotově. Vyhrne si rukávy od košile, čímž odhalí svá pevná předloktí.

„Zmiňoval jsi, že tu pracuješ. To mě vždycky zajímalo, jak se vlastně stane, že si člověk sbalí saky paky a vyrazí žít do Japonska?“

„Obávám se, že zrovna můj případ není tak zajímavej,“ potáhne z cigarety.

„Jak to?“

„Úplně původně jsem z Budějc, ale pracoval jsem v Praze. Dělal jsem tam pět let grafika v jedný reklamce, jmenuje se ABnormal, možná ji znáš. Je to síťovka, takovej kolosální korporát, který člověk buď miluje, nebo nenávidí. Má pobočky v Berlíně, Londýně, New Yorku, a když se před půl rokem otevírala nová tady v Tokiu, pár lidí ze sítě dostalo možnost zúčastnit se výběrka v rámci výměny firemních talentů. Byla to možnost, jak povznést mezinárodnost a různorodost týmů na novou úroveň. No, a řekněme si na rovinu, byla hluboká korona a za prací se do Asie přesouvalo naprostý minimum lidí. A já tehdy podal přihlášku. Tak jsem se ocitl tady.“

„To mi náhodou přijde docela zajímavý,“ přiznám.

Martin se ostýchavě zaculí. „To mě těší. Ale lidi většinou chtějí slyšet, jaký velký životní rozhodnutí jsem musel učinit, abych odjel tak daleko pryč. Proto jim říkám, že to byla spíš kariérní příležitost. Nic víc.“

„Takže seš tu půl roku a plánuješ zůstat?“

Vyfoukne kouř stranou, abych nenasála ani stopu. „Na to se hodně těžko odpovídá. Budu tady, dokud bude mít šéf pocit, že jsem tu užitečnej. Pak mi asi nezbyde než se vrátit domů.“

„Jinými slovy tomu necháváš volný průběh.“

„Přesně. Pro klienty máme rozdělanou kupu projektů, takže nemám ani tolik volnýho času. Dnešní večer je výjimka.“

„A učíš se japonsky?“ Od někoho, kdo tu hodlá strávit pár let, bych znalost jazyka očekávala.

„Boku wa Marutin desu, gurafikkudezainā desu,“ vyslabikuje nejapně.

„Co to znamená? Jsem Martin a jsem grafický designér? K diplomu už máš blízko.“

Nevěřícně se zašklebí, až vůbec netuším, jestli si to vyložil jako legraci, nebo se vážně urazil. Chci změnit téma, než mě sám předběhne.

„Jak dlouho tu vlastně budeš?“ optá se.

„Deset dní.“

Znalecky pokývne. „To je na Tokio tak ideální. Můžu ti dát pár rad, abys nenaletěla místním pastem.“

Úkosným pohledem do skupinky okolostojících Japonců zjistím, že mezi nimi pokuřuje i Hiroki. Kdyby nám s Martinem vypršel čas, budu se mít o koho opřít.

Martin jako by vytušil moje váhání, a proto do popelníku vhodí nedopalek a zadívá se do mých očí, stále bdělých díky čtyřhodinovému šlofíku a kofeinové infúzi.

„Máš teď ještě něco v plánu?“

„Nemám.“

„Nechceš zajít na jedno do Šibuji? Je to kousek odtud, pěšky jsme tam za dvacet minut. Ještě se mi úplně nechce jít spát.“

Tváří se zcela ležérně, přitom mu očividně záleží na úspěchu. Kdoví kolik spřízněných duší tady během půlroku našel, ale s jistotou vím, že se v pátek večer vydal do kina sám, což nějakým astronomickým číslům moc nenaznačuje. Se svojí začátečnickou úrovní japonštiny je dost možná odříznutý od seriózních pokusů. Známe se sice všehovšudy dvě hodiny, ale zatím mě od sebe neodradil. Lepší skóre, než mají mnozí jiní lidé.

Všechno to jsou druhořadé myšlenky stojící ve stínu té nejsilnější motivace.

„Mně se taky nechce jít spát,“ povím mu.

Opouštíme Spectru a kráčíme do Šibuji.

Po cestě mi vykládá o nějakém projektu, na němž teď maká v práci, ale poslouchám jen napůl, zatímco mi druhou půlku pozornosti bere noční město.

Jakmile dojdeme k diagonální křižovatce v srdci Šibuji, na mysli mi vytane, že jsem právě vkročila do jedné z fotografií své sestry. Vrací se mi pocity nepochopení, které jsem projevovala nad jejím bezmála pubertálním nadšením z téhle ikonické zábavní čtvrti. Postavila se doprostřed silnice a vyfotila si třistašedesátistupňovou fotku s obřími reklamními poutači, velkoplošnými obrazovkami a masou neorganizovaných lidí za zády.

Teď jsem o něco vstřícnější.

Brodíme se mezi davy kyvadlově přecházejícími mezi bary, restauracemi a dvacetipatrovými obchoďáky. Na obchodních třídách hučí japonský pop, jehož melodie se odráží od zdí jako rybka narážející do skel akvária a pomalu se mi zažírá do mozku. Výlohy všech obchodů s elektronikou, módou a turistickými cetkami provádějí divoký výpad na mou pozornost, přestože většina z nich před desátou pomalu zavírá. Všechny počitky se pojí v jeden užaslý vjem místa, kde je i komerce záhadně elegantní, geometricky uspořádaná a oslnivě čistá. Přesto si po chvíli připadám přesycená. Všudypřítomnou reklamou na alba pěveckých idolů, fantasy hry na motivy populárních mang, politické kandidáty do prefekturních voleb. I kdybych se teď zastavila na místě a pokusila se přečíst všechen text na billboardech, vývěskách a průčelích obchodů, luštila bych je hodinu. A to jsem prošla jedinou ulicí.

Martin se prostorem pohybuje bez nejmenšího zájmu o své okolí. Já se snažím působit dojmem erudovaného cizince navyklého na místní poměry. Jinými slovy trčím jako oko v punčoše.

Zacházíme kousek dál od ruchů hlavní třídy, kde má pro nás Martin vytipovaný bar. Ukáže se, že jde o pivnici s dvacítkou výběrových japonských i mezinárodních piv. Vnitřek působí zaměnitelně s kteroukoliv jinou současnou pivnicí. Zdi jsou poseté neonovými logy pivovarů. Nad půlkruhovým barem visí požehnaná sbírka podtácků. Sednete si jen na barové stoličky z chladného kovu. Není to neodmyslitelně japonské místo, což je možná důvod, proč Martin chodí zrovna sem. Uvnitř se to hemží světovými jazyky, jen obsluha zůstává domácí.

Usedáme na stoličky s výhledem do ulice a objednáváme si první pivo.

„Chodíš sem často?“ ptám se hned.

„Jsem tu podruhé. Objevil jsem to týden zpátky, když jsme oslavovali narozeniny kolegy v týmu.“

Loknu si svého ležáku, který jsem zvolila jako zlatou střední cestu. „Za půl roku už to tu člověk musí mít slušně prochozený.“

„Ani ne,“ oponuje Martin. „Věřím, že to tak nemusí vypadat, ale pracovní život je tu dost monotónní. Navíc já se do těchhle čtvrtí jako Šibuja nebo Šindžuku zase tak často nepodívám. Kancl máme v komplexu u stanice Šinagawa, ale domů dojíždím do Adači, což je skoro hodina cesty metrem. Jsem rád, že si pro sebe udržím aspoň páteční večer.“

Už je skoro v půlce třetinky, zatímco mně sotva opadla pěna.

„Tys mi vlastně neřekla, o čem je tvůj film,“ rozpomene se.

„Jmenuje se Paradoxní pohled. Je o rozpadu vztahu dvou lidí. Začíná rozchodem a pak popisuje všechny fáze odloučení, jak z pohledu ženy, tak muže, přičemž obě ty linky sleduješ paralelně jako dva obrazy vedle sebe. Levá půlka záběru patří holce, pravá klukovi.“

„To už jsem určitě někde viděl,“ shodí celou premisu. Asi vrací úder za můj výpad s japonštinou.

„Netvrdím, že je to bůhvíjak novátorský.“

„A ty jsi ho teda…“

„… spolunapsala,“ doplním nejistě.

„Je to založený na osobních zkušenostech?“ střílí na mě v kulometném tempu.

Pod mojí sklenicí se objevila kruhová loužička vody. Setřu ji rukou.

„Ne.“

Nedůvěřivě napne obočí. Něco mu nesedí, a já se nemůžu divit.

V době, kdy jsme s Petrem psali scénář, jsme netušili, že se za rok staneme hlavními postavami. Shoda náhod, v níž realita kopíruje fikci, ale stejně bude okolím brána jako základní kámen, na němž jsme celý příběh postavili. Přestože scénář vznikl několik měsíců před naší krizí, tahle skutečnost nebude nikoho zajímat. Při sledování filmu si představí nás dva, jak společně utváříme prognózu našemu konci.

Podezřívám ho, že si svou nemoc vymyslel. Úpěnlivě mi chraptěl do telefonu, přitom se mnou jen nechtěl strávit deset dní. Kdyby účast na Vision neznamenala vrchol jeho tvůrčí kariéry, byla bych si naprosto jistá. Takhle jen naslouchám svým instinktům.

„Vážně ne?“ zatlačí Martin.

„Tak podobnej příběh snad ani nemůže být úplná fantazie. Při psaní člověk vždycky aspoň částečně vychází z osobních pocitů, i když by si správně měl zachovat odstup.“

„To je pravda,“ stvrdí Martin a hází do sebe poslední doušky piva. Pak rytmicky poklepe dlaní do dřeva. „Každopádně to zní zajímavě. Asi se na to zítra přijdu kouknout.“

„Klidně přijď, ale nestěžuj si pak, že tě ten film nepřekvapil. Teď už znáš celou zápletku.“

„Vždyť to má tak 20 minut, ne?“

„Jenom 18.“

„Dokonce.“

Vzápětí s ním srovnám krok v pití. Jakmile objednáváme druhou rundu, Martin dá přednost silnějšímu tmavému pivu a já si vyžádám colu.

Cukrová chuť se mi v ústech tříští s ledem a zanechává za sebou lepivý ocas. Po hořkém pivu příjemná změna. Když se znovu kouknu na Martina, neskrývá pobavení.

„Dát si po pivu colu? To je nějaká pražská specialita, o kterou teď přicházím?“ ptá se žoviálním tónem.

„To je taková moje specialita.“

„Asi nemusím zmiňovat, že tím svýmu tělu úplně nepomáháš.“

„Od kuřáka by to neznělo moc věrohodně.“

Na znamení porážky zvedne ruce nad hlavu. „Dostalas mě. Je pravda, že o životosprávě nemám komu co vyprávět.“

To tvrzení nechápu, protože nadváhou rozhodně netrpí, spíš naopak. Jeho košile možná zakrývá vypouklé břicho, ale jinak se zdá být poměrně ve formě, byť možná vyznává korporátní životní styl rychlých sendvičových obědů a popracovních pitek.

„Omluv mě na chvíli,“ ohlásí najednou a zamíří na toaletu.

Omrknu čas a začínám plánovat odchod. Když si teď objednám taxíka, měla bych dorazit na hotel kolem jedné, kdy už s trochou úsilí budu schopná usnout. Dopiju a půjdu si ho odmávat na ulici.

Mezitím pozoruju dění před barem.

Uličkou se prodírá několik podnapilých mladíků, mnohem rozvernějších než úředníci u protějšího karaoke baru. Ve vedlejším klubu se tvoří fronta do spirálovitých stříbrných schodů. Pouliční vábiči zastavují jen pár příležitostných turistů a spíš se poflakují kolem.

Přemýšlím, jak se k takové práci dostali. Jestli si jen přivydělávají během studia, nebo to hned po střední zabalili s tím, že se uživí po svém, a stali se obětí záhadného magnetismu nočního života. Té podivné přitažlivosti, která mě nutí sledovat všechny scény noční zábavy, jako by se před mýma očima odehrávaly úplně poprvé. Vím, že musím odejít na hotel, ale zároveň nechci. Dokázala bych tu sedět hodiny a jen pozorovat, jak se neony odrážejí od smočené země a naznačují odvrácenou stranu tohoto místa, kam člověk skrz výlohu nikdy nedohlédne.

Jenže znenadání se moje jistota bortí.

Možná to není výjimečností toho místa. Je to tím, že už jsem ho někde viděla a nevědomě si teď třídím vzpomínky.

Momentální formace pouličních promotérů je mi povědomá.

Stříbrné schody vedoucí do tanečního klubu. Dorůžova zářící japonské znaky nad vstupem do karaoke baru. Už nejde jen o místo. Jde o konkrétní úhel pohledu, který rámuje celou vzpomínku. Ještě není úplně přesný.

Zvednu se z židličky a bez přemýšlení vyběhnu ven.

Zkropí mě mrazivé kapky deště. Vlasy mám během vteřiny zvlhlé. Snažím se vyhýbat kalužím. Hlava mi únavou skoro puká.

Začnu přecházet po chodníku sem a tam, jako bych nastavovala záběr kamery. Tvořím svůj vlastní perfektní obraz. Všechny prvky musejí být ve správné poloze.

Ještě mírně doleva.

Dosud apatičtí kolemjdoucí si mě podezřívavě měří pohledem. Musím vypadat jako blázen, opilec klopýtající v dešti. Nenechám se odradit. Teď už jsem nesnesitelně blízko.

O něco blíž křižovatce. Vlevo musí být v pozadí výloha nudlové restaurace, hned vedle vstupu do klubu.

Jak se přibližuju dokonalému záběru, srdce se mi stahuje hlouběji do hrudi. Bříška prstů mě štípou, jako bych měla alergickou reakci. Vidění už mám skoro tunelové, okolí zamlžené za clonou přeháňky. Pokřiky opilců se pojí s popovou hudbou a ohlušují mě v ďábelském crescendu.

V hlavě mi sílí opakovaný tlukot. Čelo mám orosené vodou a rozpáleným potem. Už ten nápor moc dlouho neustojím. Připadám si ztrhaná a opotřebovaná.

Znenadání se zastavím na místě.

Bolest ustoupí, jakmile si uvědomím, že stojím správně.

Rozhlížím se uprostřed noční uličky, která se táhne několik bloků. Po levici neony karaoke baru, hned za nimi okázalý vstup do nočního klubu. Po pravici podlouhlá výloha mezinárodní pivnice. V rozostřené dáli blikající světla zavěšených poutačů. Mladíci s průsvitnými deštníky a slevovými letáčky do bordelů tvořící nečekaný středobod rámu.

Přesně jako ve fotografii, kterou mi Adéla poslala večer předtím, než se nadobro vytratila.

Domnění, že během svého zřejmě posledního večera na Zemi procházela touto ulicí, mi po páteři vyšle stoupavý mráz. Zas a znovu stojím v jejím příběhu.

Když na rameni ucítím lidský dotek, trhnu sebou.

„Alex…?“

Za zády mi stojí notně zmatený Martin. Jeho tvář se ptá na spoustu otázek, zejména: „Proč tu stojíš na dešti a tváříš se, jako by někdo umřel?“

Po tváři se mi možná řinou slzy, možná dešťová voda, možná oboje. Já ale nic z toho nevnímám. Jen přicházím k zničujícímu zjištění, že Petr udělal nejlíp, jak mohl.

Jezdit sem byla chyba.

3.

Dnes to jsou tři roky, sedm měsíců a pět dní.

Dny jsem střelila od boku, ale kdybych se náhodou spletla, táta by mě vždycky opravil. Sám odpočítává každý den a nadskakuje při každém neohlášeném zabzučení domovního zvonku a hovoru od neznámého čísla. Žije v přesvědčení, že jednoho dne bude na druhém konci jeho pohřešovaná starší dcera Adéla, která mu řekne, že se vrací domů. Potřebovala přece jen na pár let utéct od všech problémů, teď je ale znovu připravená zajet do kolejí starého života, najít si stabilní práci a obnovit tradici společných nedělních obědů.

Nic podobného se ale samozřejmě nestane.

Na rozdíl od svého otce jsem totiž přijala skutečnost, že je moje sestra mrtvá.

Ten den mě probudilo vibrování telefonu na nočním stolku. Petr se vrátil z dlouhého natáčení až nad ránem, a proto hovor vzbudil jenom mě. Když jsem zjistila, že volá táta, docvaklo mi, že nepůjde o nic příjemného. Táta mi ze zásady nikdy nevolal, jen v naprosto krajních případech, kdy šlo o neodkladné rodinné záležitosti.

„Snad jsem tě nevzbudil, Alex, promiň,“ omlouval se, zatímco jsem lovila ospalky v očích. „Jen se chci zeptat: neozvala se ti náhodou v posledních dnech Áďa z Japonska?“

Tehdy jsem nebyla zaražená. „Myslím, že ne. Určitě mi nevolala, ale nedávno mi posílala nějaký fotky.“

„Můžeš se podívat kdy?“

Kvapem jsem projela naši konverzaci, kam mi občas házela videa a fotky z výletu. Našla jsem obrázky rozkvetlých sakur a video z restaurace, kde kuchař před jejími zraky ostrým nožem vykuchal rybu a připravil z ní filety. Úplně poslední byla tři dny stará fotka nočního Tokia. Pod ní už visela jen moje reakce.

„Fakt hustý!“

Když jsem přejela očima na její profil, zahřmělo mi v hrudi.

Adéla – naposledy online před třemi dny.

„Tak co?“ hustil do mě táta ze sluchátka. „Máš něco?“

„Poslední fotku mi poslala v úterý. Od tý doby nic.“

„A tys jí zpátky neodpověděla, nebo co?“ kvetla jeho podrážděnost.

„Odpověděla. Ale nic dalšího už nenapsala. Dokonce tu píšou, že byla naposledy online právě v úterý.“

Slyšela jsem ho vzdechnout. „Nepřipadá ti to trochu divný?“

V tu chvíli k tomu nebyl důvod. Sestra se na svých dovolených mnohokrát odmlčovala na delší časové úseky, a tak mi nepřišlo neobvyklé, že se zkrátka tři dny nikomu neozvala. Přestože detaily svých cest rozkřikovala do světa sdílením Stories na Instagramu, nedocházelo k tomu tak často, aby krátký výpadek kohokoliv vytrhl z jistoty.

„Ani ne,“ klidnila jsem ho. „Když byla v Portu, tak to bylo podobný. Odtamtud tenkrát nekomunikovala snad vůbec.“

„To jo, ale včera jsem se jí pokusil třikrát dovolat a ani jednou to nezvedla. Fakt mám pocit, že se něco děje.“

Měla jsem chuť mu uštědřit proslov o jeho afektovaném strachu o dospělou dceru-světoběžnici, která za posledních pět let procestovala víc zemí než on za celý život, ale dodneška jsem ráda, že jsem v sobě to nutkání potlačila. Do konce života bych toho litovala.

„Počkej, tak já jí taky zkusím zavolat, a uvidíme.“

Dala jsem tomu tři pokusy, ale hovor pokaždé přerušila hlasová schránka. Znovu jsem vytočila tátu.

„Mně to taky nezvedá.“

Hlas se mu zastřel. „Dobře, zůstaňme v klidu a zkusme k tomu přistoupit racionálně. Mohla někde ztratit mobil, ale to už by si koupila novej.“

„Navíc by nám mohla napsat z notebooku. Tohle nebude ono.“

„Budiž. Co dál?“

„Možná se vydala na pár dní někam, kde není signál. Pamatuješ si, na jaký výlety tam chtěla jet? Já už ne.“

Táta se na moment odmlčel. „Ehm… možná do Kjóta? Nechtěla tam jet vlakem? Možná nechala mobil v Tokiu a rozhodla se, že to pár dní přetrpí bez něj? Já fakt nevím.“

„Furt má ten notebook, tati.“

„Ježišikriste, já vím, Alex. To už jsi říkala,“ vyštěkl na mě.

„Poslyš, tohle střílení do tmy stejně nikam nevede. Půjdu obvolat pár jejích kamarádek, jestli se jim náhodou neozvala, a pak ti dám vědět.“

„Fajn. Pak mi okamžitě zavolej. Já budu zatím čekat.“

Mělo mi být jasné, že nebude čekat.

Než jsem stihla zkontaktovat Adélin okruh přátel, napsal mi zdlouhavou esemesku, že na policii oznámil pohřešování blízké osoby v zahraničí, která informaci postupně předá všem klíčovým pátracím a řídicím orgánům, včetně ministerstva zahraničních věcí a českého velvyslanectví v Japonsku. Ještě ten den byl pak předvolán na stanici, aby poskytl co nejpodrobnější údaje o Adéle, zejména fotografie obličeje, informace o délce pobytu, adresu hotelu, kde měla přebývat, a poslední vedené korespondence.

V tu chvíli mi to přišlo jako předčasné a poněkud zbrklé řešení něčeho, co mohlo skončit jako úsměvná historka na rodinných oslavách.

Jenže s plynoucími dny jsem si začínala uvědomovat, že táta udělal vzhledem k okolnostem nejlepší možné rozhodnutí, a já naopak celou záležitost ledabyle podcenila. Skutečnost zahryzávající se do mého svědomí jako vlčí tesáky.

Ani tátova akceschopnost nevedla k významnějším výsledkům. Díky komunikaci velvyslanectví s japonskou policií jsme si alespoň byli schopni ověřit všechny detaily její cesty.

14. března 2019 přistála Adéla na letišti Narita, prošla imigrační kontrolou a ubytovala se v samoobslužném hostelu u stanice Ičigaja. Několik dní strávila prohlídkou Tokia, což dokazují jak její turistické fotky, tak digitální stopa složená z plateb kartou v obchodech, kavárnách a na vyhlídkové věži Skytree. V supermarketu nedaleko hostelu ji zachytila bezpečnostní kamera, jak se tři minuty rozhodovala o příchuti zapečené taštičky. O dalších vodítkách se nám leda snilo.

Předčasným vrcholem vyšetřování byla prohlídka pokoje v hostelu Comet Club, který Adéla minimálně pět nocí obývala. Policie nalezla její vybalené kufry, oblečení vyvěšené ve skříni a osobní cennosti v běžných pozicích kolem postele a stolu. Chyběl její cestovní batůžek, v němž pravděpodobně uchovávala peněženku s doklady, mobil, zrcadlovku a olivový pršiplášť, který jsem jí předešlý rok darovala k narozeninám, když se zbláznila do brázdění pražských ulic na kole. V době zmizení musela tedy mít batoh s sebou.

V pokoji nebyly nalezeny žádné stopy po násilném vniknutí nebo konfliktu. Na základě toho ale nelze vyloučit ty nejhrozivější důvody jejího zmizení.

Únos. Vražda. Sebevražda.

Úřady téměř okamžitě označily možnosti únosu a vraždy za vysoce nepravděpodobné. Tvrdily, že v zemi s jednou z nejnižších kriminalit na světě, kde je zavražděna v průměru třetina člověka na sto tisíc obyvatel, by bylo neobvyklé, aby došlo k takovému násilí u turistky, která stihla přijít do styku jen s nejsvrchnější slupkou místního prostředí.

Neobvyklé. Ne vyloučené.

Japonská policie během vyšetřování zadržela jednoho podezřelého, jehož identitu po dobu vyslýchání nezveřejnila, ale už po pěti dnech jej propustila na svobodu. To je více než dva týdny před uplynutím lhůty pro obžalobu stanovené japonským právem. K jeho totožnosti jsme se dozvěděli pouze to, že šlo o Japonce, což ale ve světle rychlého očištění nehrálo význam.

V prvních dvou týdnech pátrání jsme se s tátou každý den setkávali u něj v bytě, abychom otevřeně prodiskutovali, co se Adéle mohlo stát.

To se mi zdálo během těch lepších nocí.