Uzdrav sám sebe

Nicole LePera

How to do the work: recognize your patterns, heal from your past, and create your self

Copyright © 2021 Junior Tine Productions

Translation © 2023 Miroslava Lánská

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9530-5

Obsah

- Předmluva

- Úvod

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- Epilog

- Poděkování

- Odkazy

- Slovníček pojmů z holistické psychologie

- O autorce

Pro Lolly, která mě viděla dřív, než jsem se spatřila já sama.

Pro každého z vás: vidím tě.

Jak nahoře, tak i dole, jak uvnitř, tak i vně, v tom je zázrak jednoty věcí.

— Hermes Trismegistos, Velké dílo

Evoluce člověka je evolucí jeho uvědomování si sebe sama. S objektivním sebeuvědoměním je možné vidět a cítit jednotu všeho. Pokusy spojit tyto jevy vědeckým nebo filozofickým způsobem do nějakého systému nevedou k ničemu, protože člověk nedokáže znovu vytvořit představu celku vycházející z oddělených faktů.

— George Gurdjieff, Čtvrtá cesta

Ne vše, čemu čelíme, lze změnit, ale nelze změnit nic, dokud tomu nebudeme čelit.

— James Baldwin, Pamatuj si tento dům (inspirace pro dokumentární film I Am Not Your Negro, v ČR pod festivalovým názvem Nejsem žádný tvůj negr)

Vpravdě, pravím vám, nikdo nemůže vejít do království Božího, jestliže… nebude osvícen poznáním Pravdy o tom, kdo jsme a kam jdeme… za světlem, zatímco žijeme skrze lásku.

— Ježíš, o velkém díle

Poznámka k práci na sobě

Práce na sobě, tedy úsilí o poznání přesahující hranice dosavadní lidské zkušenosti, má dlouhou a bohatou minulost a v průběhu věků nabývala různých forem vyjádření. Starověké hermetické tradice hovořily o tajemné alchymii, zatímco novodobí mystici a duchovní učitelé, jako byl například George Gurdjieff, nabádají ty, kteří hledají cestu, aby se v zájmu hlubšího propojení se světem snažili o dosažení vyšších úrovní vědomí. Dnešní modely navracení se k vlastnímu já po užívání návykových látek (viz například známé programy dvanácti kroků) používají podobný jazyk jako vědění nezbytné pro antirasismus a odstraňování systémového útlaku. Co však mají všechny formy práce na sobě společné – a co chce tato kniha podpořit a rozvinout – je snaha o nahlédnutí do vlastního nitra a nalezení svého místa v lidském společenství. Cílem mé práce je poskytnout vám nástroje, které vám umožní pochopit a využít jedinečné propojení vaší mysli, těla a duše a podpořit tak hlubší, autentičtější a smysluplnější vztah se sebou samým a s lidmi nejen kolem vás, ale i v rámci širší společnosti. Seznámím vás se svou cestou k autentickému já – a doufám, že vás bude inspirovat k nalezení vlastní verze práce na sobě.

Předmluva

Temná noc duše

Zdá se, že u básníků a mystiků dochází k transcendentálnímu probuzení vždycky v jakémsi božském okamžiku a také v jedinečném prostředí – na vrcholu hory, z něhož hledí na nekonečné moře, u zurčícího potoka, vedle hořícího keře. K tomu mému došlo ve srubu uprostřed lesů nad miskou s ovesnými vločkami, do níž jsem nezvladatelně začala ronit slzy.

Byla jsem se svou partnerkou Lolly v severní části státu New York na něčem, co mělo být dovolenou a únikem před stresem městského života ve Filadelfii.

Při snídani jsem listovala stránkami knihy jiného psychologa (moje představa o nenáročném „dovolenkovém čtení“). Téma? Emočně odmítavé matky. Jak jsem si tak o tom četla – čistě z profesionálního zájmu, nebo jsem tomu alespoň věřila –, spustila vytištěná slova onu neočekávanou a matoucí emocionální reakci.

„Jsi vyhořelá,“ usoudila moje partnerka Lolly. „Musíš se vrátit sama k sobě. Zkus se uvolnit.“

Odbyla jsem ji. Nemyslela jsem si, že by mé pocity a prožitky byly nějak unikátní. O podobných jsem slyšela od mnoha svých klientů i přátel. Kdo se ráno neprobouzí s obavami z nadcházejícího dne? Komu to nejde v práci na nervy? Kdo nemívá pocit, že ti, které miluje, se mu vzdalují? Kdo na světě může upřímně říci, že se netěší nedočkavě na dovolenou? Není tohle právě to, co se vám s přibývajícími roky stává stále častěji?

Nějaký čas předtím jsem „oslavila“ své třicáté narozeniny a říkala si: Tohle má být ono? Třebaže už jsem si mohla odškrtnout řadu položek na seznamu věcí, o kterých jsem od dětství snila – žít ve městě, které jsem si vybrala, provozovat vlastní soukromou terapeutickou praxi, najít si milujícího partnera –, stále jsem měla pocit, že v mém bytí něco chybí, něco se z něj ztratilo nebo v něm vůbec nebylo. Po letech vztahů, v nichž jsem se cítila emočně osamocená, jsem konečně potkala duši vnímající věci „správně“ už proto, že byla tak jiná než já. Zatímco já jsem váhala a často se držela stranou, Lolly byla vášnivá a svéhlavá. Její pohled na věci pro mne často představoval vzrušující výzvu. Měla bych být šťastná, nebo aspoň spokojená. Ale místo toho jsem se cítila nesvá, odtržená, bez emocí. Necítila jsem nic.

Navíc jsem měla fyzické potíže, které postupně zesílily tak, že už se nedaly ignorovat. Šlo o mozkovou mlhu halící mě tak důkladně, že jsem občas zapomínala nejen slova nebo věty, ale ocitala se ve stavu naprosté prázdnoty. Tohle bylo zvlášť rozčilující, protože k tomu několikrát došlo i při sezení s mými klienty. Přetrvávající střevní problémy, jež mě sužovaly už několik let, byly nyní příčinou toho, že jsem se cítila těžkopádná a soustavně vyčerpaná. Jednoho dne jsem v kamarádčině domě odpadla úplně a omdlela, což všechny vyděsilo.

Když jsem tak v tom poklidném prostředí lesního srubu seděla v houpacím křesle s miskou ovesných vloček, najednou jsem cítila, jak je můj život vyprázdněný. Byla jsem bez energie, chycená ve spárech existenciálního zoufalství, frustrovaná neschopností mých klientů dělat pokroky, rozzlobená na vlastní omezené schopnosti pomoci jim i sobě a hluboce uvězněná ve vleklé letargii a nespokojenosti, která mě přiměla zpochybňovat smysl všeho. Doma, ve shonu městského života, se daly tyto znepokojivé pocity překrýt akcí: úklidem kuchyně, venčením psa, nekonečnými činnostmi. Pohyb, pohyb, pohyb. Pokud jste se nedívali příliš zblízka, mohli jste dokonce obdivovat mou efektivitu a ocenit ji na výbornou. Ale stačilo do toho jen trochu víc nahlédnout a bylo zřejmé, že se tělesnou aktivitou snažím odpoutat od nějakých hluboce zakořeněných nevyřešených pocitů. Uprostřed lesů, kde jsem neměla na práci nic jiného než si číst o trvalých následcích traumatu z dětství, jsem už nemohla uniknout sama před sebou. Kniha odhalila řadu dlouho potlačovaných pocitů, které jsem chovala ke své matce a své rodině. Bylo to jako dívat se do zrcadla. Byl jsem v něm nahá, ničím nechráněná, a to, co jsem viděla, mi bylo velmi nepříjemné.

Když jsem se však na sebe dívala poctivěji, nemohla jsem si nevšimnout, že mnohé z mých problémů byly odrazem toho, čím strádala moje matka. Šlo zejména o její vztah k vlastnímu tělu a emocím. Byla jsem nejednou svědkem, jak různými způsoby zápolí s téměř neustálou fyzickou bolestí kolen a zad, stejně jako s častou úzkostí a obavami. Když jsem dospívala, samozřejmě jsem se od matky v mnoha ohledech lišila. Hodně jsem se hýbala a z péče o vlastní tělo prostřednictvím cvičení a zdravé stravy jsem si udělala prioritu. Ve svých dvaceti letech jsem se dokonce stala vegetariánkou – poté, co jsem se v chráněném útulku pro zvířata spřátelila s krávou, jsem si už nedokázala představit, že bych ještě někdy měla nějaké zvíře pozřít. Jistě, v mém vegetariánském jídelníčku se zhusta vyskytovaly hyper zpracované falešné napodobeniny masa a nezdravý veganský fastfood (veganské filadelfské cheesesteaky patřily k mým zvlášť oblíbeným), ale alespoň jsem se starala o to, co do svého těla dávám. S výjimkou alkoholu, s nímž jsem to stále přeháněla, jsem občas zacházela do extrémů, různě se omezovala a jedla bez potěšení.

Vždycky jsem si myslela, že zdaleka nejsem jako moje máma, ale jak se mé emoční a fyzické potíže postupně rozvíjely a přelévaly do všech aspektů mého života, uvědomila jsem si, že je na čase začít si klást otázky. A bylo to právě tohle vědomí, co mě přimělo slzet do kopečku horké kaše. V tom smutném, poněkud patetickém výjevu bylo poselství. Takový výlev emocí byl natolik neobvyklý, natolik mimo rámec mé typické osobnosti, že jsem tento signál své duše nemohla ignorovat. Něco na mě křičelo, abych mu věnovala pozornost – a uprostřed lesů jsem se neměla za co schovat. Nastal čas postavit se tváří v tvář svému utrpení, bolesti, traumatům a nakonec i svému pravému já.

Dnes ten incident vnímám jako svoji „temnou noc duše“ (odkaz na dílo sv. Jana od Kříže – pozn. překl.), své kamenité dno. Pád na dno je trochu jako smrt a některé z nás skutečně může smrti přiblížit. Po smrti však může následovat znovuzrození a já jsem se vynořila zpět na hladinu odhodlaná přijít na to, co je špatně. Ten bolestný okamžik vnesl do věcí světlo a odhalil mnohé, co jsem v sobě pohřbívala. Najednou mi bylo jasné: potřebuji najít změnu. Nemohla jsem tušit, že hledání změny povede k fyzickému, psychickému i duchovnímu probuzení – a nakonec se stane mezinárodním hnutím.

Zpočátku jsem se soustředila na to, co jsem vnímala jako nejnaléhavější: na své tělo. Zhodnotila jsem se po fyzické stránce. Co mi chybí a jak a kde se potíže projevují? Intuitivně jsem věděla, že návrat bude začínat u výživy a pohybu. Přizvala jsem Lolly, kterou považuji za něco jako králíčka Energizera sebezdokonalování, aby mi pomohla udržet se na cestě poctivé nápravy toho, jak špatně jsem se ke své tělesné schránce chovala. Lolly mě ochotně každé ráno vykopala z postele, strčila mi do rukou činky a několikrát denně nás obě nutila do vědomě prožívaného pohybu. Ponořily jsme se do informací z nutričních výzkumů a zjistily, že mnoho z našich představ o tom, co je „zdravé“, je přinejmenším diskutabilní. Začaly jsme každý náš den zahajovat rituálem zahrnujícím dýchání a meditaci. Zprvu jsem se zapojovala poněkud neochotně a došlo i na vynechané dny, slzy, bolavé svaly, bolavou duši a vyhrožování, že s tím končím, ale po řadě měsíců se z toho stal běžný zvyk. Této nové rutině jsem propadla a cítila se fyzicky i duševně silnější než za celý svůj předchozí život.

Jak se mé tělo začalo uzdravovat, začala jsem zpochybňovat řadu dalších pravd, které jsem kdysi měla za samozřejmé. Učila jsem se novému nazírání na duševní pohodu. Uvědomila jsem si, že narušené spojení mezi myslí, tělem a duší se může projevovat zdravotními problémy a nezvládáním emocí. Zjistila jsem, že naše geny nejsou totéž co náš osud a že abychom se mohli změnit, musíme vědomě poznat své myšlenkové vzorce a návyky ovlivněné jak těmi, kdo se o nás starali nejvíc, tak těmi, o které se staráme my. Objevila jsem novou, širší definici traumatu, která bere v úvahu hluboký duchovní dopad účinků stresu a nepříznivých zážitků z dětství na nervový systém těla. Uvědomila jsem si, že trpím traumaty z minulosti, která zůstala nevyřešená a dál mě každodenně ovlivňovala.

Učila jsem se a to, čemu jsem se naučila, jsem stále víc promítala do svých nových, důsledně realizovaných každodenních rozhodnutí. Postupem času jsem se na změny adaptovala a začala se měnit. S tím, jak jsem se uzdravovala po fyzické stránce, jsem šla stále víc do hloubky věci. Využívala jsem mnohé poznatky z pestré škály svých klinických zkušeností a aplikovala je na své rostoucí znalosti integrace celého člověka – našeho fyzického, psychického i spirituálního já. Setkala jsem se se svým vnitřním dítětem, naučila se, jak ho vést, prozkoumala pouta, jimiž mě různá traumata držela jako své rukojmí, učila se nastavovat hranice a začala se propojovat se světem s emoční zralostí, která do té doby pro mne byla něčím neznámým a o které jsem tudíž ani nevěděla, že je možná. Pochopila jsem, že toto vnitřní úsilí nekončí u mého nitra, ale přesahuje mimo mě do každého mého vztahu a do širší komunity jako celku. Toto objevné chápání míry propojení celkového zdraví mysli, těla a duše je stručně popsané na následujících stránkách věnovaných základním principům holistické psychologie.

Dnes, zatímco vám píšu, uzdravování pokračuje. Příznaky úzkosti a paniky u mne do značné míry vymizely. Již se nevztahuji ke světu z pozice akce–reakce a jsem schopna dosahovat hlubšího uvědomění a soucítění. Cítím se být přítomná a propojená se svými blízkými – a dokážu stanovit hranice u těch, kdo nejsou aktivními účastníky mé cesty. Poprvé ve svém dospělém životě jsem si zcela vědoma sama sebe. To jsem tehdy, kdy jsem si sáhla na dno, nebyla. A nebyla jsem ani o rok později. Dnes vím, že kdybych bývala nepronikla do hlubin své beznaděje, nenapsala bych tuhle knihu.

The Holistic Psychologist jsem spustila v roce 2018. Tehdy jsem se rozhodla podělit se s ostatními o nástroje, které jsem objevila. Musela jsem se podělit. Brzy poté, co jsem začala na Instagramu sdílet svůj příběh, se má schránka začala plnit dopisy plnými traumat, ale i uzdravování a emoční odolnosti. Mé poselství s tématem holistické léčby rezonovalo v kolektivní mysli a překračovalo věkové a kulturní hranice. Dnes můj účet sledují víc než tři miliony lidí, kteří přijímají identitu #SelfHealers – tedy těch, kdo aktivně usilují o dosažení psychické, fyzické i duchovní pohody a jejich souladu. Podpora této komunity se stala mou životní náplní.

Abych své komunitě poděkovala za podporu a dala jejím členům příležitost spojit se v reálném životě a oslavit naši společnou cestu, uspořádala jsem k prvnímu výročí The Holistic Psychologist na Západním pobřeží meditaci s vnitřním dítětem. Dny předtím jsem na Googlu procházela různá místa na Venice Beach v Kalifornii a jedno z nich náhodně vybrala pro setkání. Na Instagramu jsem nabídla volné vstupenky a doufala, že to bude lidi zajímat. Během pár hodin se přihlásily tři tisíce lidí. Nemohla jsem tomu uvěřit.

Pak jsem seděla pod žhavým sluncem uprostřed rozlehlé pláže Venice Beach, po které jako kdykoli jindy běhali a procházeli se mnozí obyvatelé jižní Kalifornie. Zaměřila jsem se na vlny narážející na břeh. Teplý písek pod prsty nohou a chladivá vlhkost mých vlasů nasáklých oceánem mi pomohly uvědomit si své tělo v prostoru a čase. Cítila jsem se tak přítomná, tak živá, když jsem zvedala ruce k modlitbě a představovala si různé životní cesty, které toho rána přivedly každého z těch pozoruhodných lidí kolem mě na pláž. Rozhlédla jsem se po davu a na chvíli mě až přemohlo množství očí upřených na mne, na člověka, který vždy nenáviděl být středem pozornosti. Pak jsem začala:

Něco vás sem přivedlo. Něco uvnitř vás sem přišlo vedeno hlubokou touhou se uzdravit. Touhou stát se vyšší verzí sebe sama. To je důvod k oslavě. Všichni máme za sebou dětství, které se promítá do naší současné reality – a dnes jsme se rozhodli vyléčit se z minulosti, abychom mohli vytvořit novou budoucnost.

Tou částí každého z vás, která ví, že je to pravda, je vaše intuice. Vždy tam byla. Jen jsme si prostě zvykli ji neposlouchat nebo nedůvěřovat tomu, co říká. Vaše dnešní přítomnost tady je krokem k uzdravení této narušené víry v sebe sama.

Při těchto slovech jsem náhodně očima zavadila o neznámou ženou v davu. Usmála se na mě a dotkla se svého srdce, jako by chtěla říct „Děkuji“. Najednou se mi do očí nahrnuly slzy. Plakala jsem – ale nebyly to stejné slzy, jaké jsem ronila do své ovesné kaše před všemi těmi lety. Byly to slzy lásky, přijetí, radosti. Byly to slzy uzdravení.

Jsem živým důkazem této skutečnosti: probuzení není zázrak vyhrazený pouze mnichům, mystikům a básníkům. Není jen pro „duchovní“ lidi. Je dostupné každému z nás, kdo se chce změnit – kdo dychtí se léčit, vzkvétat, zářit.

S probuzeným vědomím je možné cokoliv.

Úvod

Základ holistické psychologie

Uzdrav sám sebe je testamentem revolučního přístupu k dobrému celkovému psychickému, fyzickému a duchovnímu zdraví, jenž se nazývá holistická neboli celostní psychologie. Na jejím základě vás chce navigovat ke každodenní praxi budování vlastního zdraví tím, že rozbijete stávající negativní vzorce, uzdravíte se z minulosti a vytvoříte své vědomé já.

Zaměření holistické psychologie na mysl, tělo a duši slouží k obnovení rovnováhy těla a nervového systému a léčení neřešených emočních zranění. Práce na sobě v jejím duchu vám dodá sílu proměnit se v osobu, kterou jste ve svém jádru vždy byli. Vypráví nový, vzrušující příběh, kde fyzické a psychické symptomy jsou zprávami o něčem, nikoli celoživotními diagnózami, které lze pouze přijmout. Je to příběh, který se dostává ke kořenům chronické bolesti, stresu, únavy, úzkosti, špatné funkce střev a nerovnováhy nervového systému, jež tradiční západní medicína dlouho ignorovala nebo nebrala v potaz. Pomáhá vysvětlit, proč se tolik z nás cítí zaseknutých, vyloučených nebo ztracených. Nabízí praktické nástroje, které vám pomohou vytvořit si nové návyky, porozumět chování druhých a zbavit se myšlenky, že vaši hodnotu určuje jakákoli osoba nebo věc mimo vás. Pokud se k této práci na sobě zavážete každodenně, přijde čas, kdy se podíváte do zrcadla a budete ohromeni člověkem, který z něj na vás hledí.

Holistické metody – cvičení využívající fyzickou sílu (pomocí dýchání a práce s tělem), psychologické praktiky (vedoucí ke změně vztahu k minulým zkušenostem a myšlení) a duchovní cvičení (připojení se ke svému autentickému já a k většímu kolektivu) – jsou účinné, protože tělo, mysl a duše jsou propojeny. Efektivnost těchto metod spočívá v tom, že jsou založeny jak na vědeckých poznatcích epigenetiky, tak na skutečnosti, že na svou duševní pohodu máme mnohem větší vliv, než si možná myslíme. Uzdravování je vědomý proces, který můžeme každý den podpořit změnami svých zvyků a vzorců chování a myšlení.

Tolik z nás existuje ve stavu nevědomí. Jedeme světem na slepého autopilota a volíme automatické, navyklé chování, které není v našem zájmu ani neodráží to, kým ve své podstatě jsme a po čem hluboce toužíme. Praktikování holistické psychologie nám umožní znovu se napojit na systém našeho vnitřního vedení, od kterého jsme se kvůli vzorcům osvojeným v raném dětství naučili odpojovat. Pomáhá nám najít hlas vlastní intuice, důvěřovat mu a opustit „osobnost“ modelovanou rodiči, přáteli, učiteli a společností obecně – a to nám umožňuje vnést vědomí do našeho nevědomého já.

Na stránkách knihy najdete nové paradigma pro integrativní přístup k uzdravování, který vidí mysl, tělo a duši jako celek. Vezměte prosím na vědomí, že neprosazuji zbourání starého modelu. Netvrdím, že nástroje konvenční psychoterapie a jiných terapeutických modelů nejsou cenné. Navrhuji však těžit z různých nauk – od psychologie a neurovědy po postupy vědomého vnímání a spirituality – a využít všeho, co se ukázalo být při uzdravování a dosahování celkové pohody tím nejúčinnějším. Začlenila jsem lekce a poznatky z tradičních modelů, jako jsou kognitivně behaviorální terapie (CBT) a psychoanalýza, a zároveň vnesla holistické aspekty, které (v době tohoto psaní) ještě nejsou mainstreamovou psychologií tak docela přijímány. Je důležité chápat, že praxe holistické psychologie je zakořeněna ve svobodě, volbě a v konečném důsledku posílení. Některé věci s vámi budou rezonovat a jiné nikoli; cílem je najít a užívat nástroje, které vám budou nejlépe vyhovovat. Už pouhý akt volby vám pomůže hlouběji se propojit s vaší vlastní intuicí a vaším autentickým já.

Naučit se uzdravovat sám sebe – stát se svým vlastním léčitelem – je aktem sebeposílení. Sebeléčba je nejenom možností, je také naší realitou jakožto lidských bytostí, protože nikdo mimo nás nemůže skutečně vědět, co je s ohledem na naši jedinečnost pro nás nejlepší. Problémem je, že pro příliš mnoho lidí je kvalitní zdravotní péče, zejména péče o duševní zdraví, nedostupná. Žijeme ve světě nerovného přístupu k ní, podmíněného tím, kde žijeme, jak vypadáme a kdo jsme. Avšak často i ti dostatečně privilegovaní na to, aby si mohli dovolit speciální péči, kterou potřebují, pociťují značné rozdíly v její kvalitě. A pokud máme to štěstí, že najdeme skutečně dobrého poskytovatele takové péče, zůstáváme limitováni omezeným množstvím času, který s ním můžeme strávit tváří v tvář. Tato kniha přichází s modelem, jejž máte ve vlastní režii, a nabízí informace a podněty, s nimiž můžete na sebeléčení pracovat každý den. Opravdové pochopení vlastní minulosti, naslouchání jí, svědectví o ní a poučení se z ní je proces, který umožňuje hlubokou změnu. Změnu, jež trvá. Umožňuje skutečnou transformaci.

Kniha je rozdělena do tří částí. První část poskytuje základ k poznání našeho vědomého já, síly našich myšlenek i poznání vlivu, jaký mají stres a traumata z dětství na všechny systémy našeho těla. Umožňuje nám porozumět tomu, že – a jak – nám fyzické potíže brání posunout se mentálně a emočně vpřed. Ve druhé části knihy odkryjeme poklop a sestoupíme do „mysli“. Prozkoumáme, jak funguje vědomí a podvědomí, a dozvíme se, jak silně naši rodiče ovlivnili formování našeho světa a vytváření dodnes přetrvávajících vzorců myšlení a chování. Poté se ponoříme do své mysli o něco hlouběji a setkáme se se svým vnitřním dítětem. Poznáme příběhy ega, které nás chrání a současně udržují v opakování vztahových vzorců, jejichž původ je už v dětství. V závěrečné, nejpodstatnější části knihy se seznámíme s tím, jak získané znalosti aplikovat a využít k dosažení emoční zralosti, která mimo jiné umožňuje autentičtější propojení s ostatními. Žádný člověk není ostrov. Jsme společenská stvoření, ale teprve tehdy, když dokážeme skutečně ztělesňovat své autentické já, budeme schopni hlubokého propojení s lidmi, které milujeme. Díky tomu získáváme základ, na němž je možné budovat pocit jednoty s kolektivním „my“, tedy něčím větším, než jsme my sami. Průběžně uvádím podněty a nástroje, které by vám mohly být užitečné v kterémkoli úseku vaší cesty.

Vše, co potřebujete k zahájení transformace, je vaše vědomé já, ochota ponořit se do hloubky a přijetí faktu, že změna není snadná a cesta před vámi bude někdy drsná. Nenabízím žádná rychlá řešení, jakkoli pro mnohé z vás, zvlášť ty, kdo podlehli iluzi o nějakém „zázračném uzdravení“, bude obtížné tuto skutečnost přijmout. Jsem první, kdo vám řekne, že práce na sobě je přesně tím: prací. Neexistují zkratky a nikdo jiný ji za vás neudělá. Být aktivním účastníkem v procesu svého vlastního uzdravování může být nepříjemné či dokonce přímo děsivé. Koneckonců dozvědět se, kdo jste a čeho jste schopni, není jen posilující a transformační, ale je to také jeden z nejsilnějších zážitků, jaké můžeme mít.

Někteří z lidí, kteří sledují mou práci, mi říkají, že předávané pravdy balím do pěkných, pohodlných přikrývek. Beru to jako kompliment, ale vážně: někdy se věci zdají až moc pohodlné. Uzdravování však zřídka probíhá bez těžkostí. Občas je bolestivé a také hrozivé. Znamená zbavit se toho, na co jste zvyklí, ale co vás brzdí a škodí vám. Znamená to nechat část sebe zemřít, aby se jiná vaše část mohla znovu narodit. Ne každý se chce zlepšit, a i to je v pořádku. U některých lidí je identita do jisté míry vázaná na nemoc. Jiní se bojí usilovat o dosažení celkové pohody, protože je to něco neznámého a neznámé je nepředvídatelné. V jistém smyslu je snazší, když přesně víte, jak bude váš život vypadat, i když je vám z té reality špatně. Naše mysli jsou stroje hledající známé. Známé vnímají jako bezpečné – přinejmenším dokud nepoznáme, že nepohodlí sice je nezbytnou součástí transformace, ale je jen dočasné.

Poznáte, až budete připraveni se na tuto cestu vydat. Mnohdy na ní budete soudit a kritizovat sami sebe a budete mít chuť ji opustit. Je velmi důležité vytrvat a opakovat cvičení, dokud se nestane běžným drilem. Z drilu se nakonec stane sebedůvěra vedoucí ke změně a změna se stane transformací. Skutečná práce na sobě nemá nic společného s čímkoli „tam venku“. Vše souvisí s tím, co je ve vás. Pochází od vás.

Prvním krokem, překvapivě náročným, je začít si představovat budoucnost, která bude jiná než současnost. Zavřete oči. Jakmile si dokážete představit alternativní realitu k té, kterou žijete, jste připraveni jít vpřed. Jestli si takovou realitu ještě nedokážete představit, nelekejte se, zdaleka nejste sami. Tento mentální blok má svůj důvod. Zůstaňte se mnou; tato kniha je napsána pro vás – člověkem, který na tom byl podobně.

Pojďme začít.

Uzdrav sám sebe

1

Jste svým nejlepším léčitelem

Následující scénář vám bude pravděpodobně povědomý: rozhodnete se, že ode dneška zásadně změníte svůj život. Začnete chodit do posilovny. Budete jíst méně průmyslově zpracovaného jídla. Budete trávit míň času na sociálních sítích. Přerušíte vztahy s problematickým ex. Jste pevně odhodláni tentokrát tyto změny skutečně realizovat a vytrvat. Později – možná za pár hodin, možná za pár dní nebo dokonce týdnů – se přihlásí o slovo mentální rezistence. Začnete se cítit fyzicky neschopní dál odolávat sladkým syceným nápojům. Nedokážete sebrat dost energie k tomu jít do posilovny a máte nutkání poslat jistému ex textovku, aby se vám ozval. Ve snaze udržet vás v zaběhnutém životním stylu začne vaše mysl chrlit přesvědčivé odkazy i apely typu: „Zasloužíš si pauzu.“ Nebo: „Pro jednou se nic nestane.“ K mysli se připojí tělo s pocity tíhy a únavy. Zmocňuje se vás přesvědčení: „To nemůžu dokázat.“

Během deseti let, co jsem působila jako výzkumný pracovník a klinický psycholog, jsem jako nejčastější vyjádeření toho, jak se mí klienti cítí, slyšela výraz „uvíznutí, zaseknutí se“. Každý klient přicházel na terapii proto, že chtěl něco změnit. Někteří chtěli měnit sebe, vytvořit si nové návyky, osvojit si nový přístup a chování nebo se zbavit nelásky k sobě samým. Jiní chtěli vyřešit věci „zvnějšku“, například změnit problematickou dynamiku vztahu s rodiči, partnerem nebo kolegy. A mnozí chtěli (a potřebovali) provést jak vnitřní, tak vnější změny.

Léčila jsem bohaté lidi i ty žijící v chudobě; schopné, vysoce výkonné typy i ty, kdo do tradiční společnosti nezapadali. Bez ohledu na původ a postavení měli jedno společné: pocit, že se „zasekli“ – uvízli ve špatných návycích, škodlivém chování, předvídatelných problematických vzorcích –, a kvůli tomu se cítili osamělí, izolovaní a bez naděje. Téměř všichni se obávali toho, jak toto jejich „zaseknutí“ vnímají ostatní, a často byli až posedlí úvahami o tom, jak je vidí další lidé, kteří patří do jejich života. Většinou v nich také převládala hluboce zakořeněná představa, že neschopnost věci měnit a u změn vytrvat je dokladem nějaké jejich hlubší niterné vady nebo menší hodnoty – tohle jsem slýchala mnohokrát.

Ti z mých klientů, kteří si byli víc vědomi sami sebe, často dokázali své problematické projevy identifikovat, a dokonce si dokázali jasně představit cestu ke změně. Ale jen málokterý zvládl první kroky na cestě od poznání ke skutkům. Viděli východisko – a o to víc se styděli, když instinktivně upadli zpět do vzorců nežádoucího chování. Styděli se, že vědí, jak na to, ale stále to neumí realizovat, a proto skončili v mé ordinaci.

Ovšem v mnoha případech i moje podpora a pomoc měly jen omezenou hodnotu. Padesát minut terapie týdně bylo pro většinu mých klientů příliš málo na to, aby se mohla efektivně promítnout do smysluplné změny. Některé ten neustálý kolotoč pokusů a selhání frustroval tak, že přestali terapii vyhledávat úplně. A přestože mnoho dalších z našeho společného času skutečně těžilo, zlepšení přicházelo bolestně pomalu. Někdy se sezení zdálo být mimořádně produktivní, a přesto se tentýž klient za týden vrátil se stejným příběhem, ve kterém figuroval soubor stejných předvídatelných problémů. Řada klientů se dokázala s terapií neuvěřitelně ztotožnit, poskládali dohromady všechny vzorce, které je brzdily, ale pak mimo ordinaci, ve skutečném životě, nebyli schopni odolat instinktivnímu příklonu ke známému. Uměli pohlédnout do minulosti, identifikovat problémy i řešení, ale chyběla jim schopnost aplikovat je v reálném čase na svůj současný život. Podobné vzorce se objevovaly rovněž u lidí, kteří prošli hluboce transformativními zážitky – například strávili čas v intenzivním ústraní nebo absolvovali obřad s užíváním ayahuascy (rostlinná psychoaktivní látka původem z Amazonie – pozn. překl.), ale po čase stejně sklouzli zpět k onomu starému nechtěnému chování, jež je k vyhledání takového zážitku přimělo. Neschopnost posunout se vpřed poté, co prošli něčím tak zdánlivě transformativním, vedla u mnoha mých klientů ke krizi: Co je se mnou špatně? Proč se nedokážu změnit?

Dospěla jsem k závěru, že terapie a jedinečné transformativní zkušenosti (jako jsou ayahuascové obřady) nás mohou nanejvýš navést na cestu k uzdravení. Abyste však skutečně docílili změny, musíte se pustit do práce na sobě a denně dělat nové volby a rozhodnutí. Pro dosažení celkové duševní pohody musíte začít tím, že se stanete aktivním každodenním účastníkem svého vlastního uzdravování.

Čím víc jsem se rozhlížela kolem sebe, tím víc podobných frustrací jsem zaznamenávala, a to zdaleka nejen ve své praxi, ale i v okruhu svých přátel. Tolik z nich užívalo léky proti nespavosti, depresi a úzkosti! Ne všem byl oficiálně diagnostikován některý typ afektivní poruchy, ale u většiny byly patrné stejné příznaky, třebaže maskované víceméně přijatelnými projevy, jako je například honba za co nejlepším výsledkem, neustálé cestování a obsedantní aktivita na sociálních sítích. Patřili k lidem, kteří dostávají rovnou áčka, dokončují úkoly týdny před termínem, běhají maratony, zvládají vysoce stresující povolání a vynikají v prostředí připomínajícím parní kotel. V mnoha ohledech jsem byla jednou z nich.

Meze tradičního modelu péče o duševní zdraví jsem poznala z první ruky. S terapií jsem začala pár let po dvacítce, kdy mě sužovaly téměř neustálé záchvaty paniky související s vážným srdečním onemocněním mé matky. Léky proti úzkosti mi pomáhaly je zvládnout, ale cítila jsem se pořád apatická, unavená a odtažitá – a podstatně starší, než jsem ve skutečnosti byla. Byla jsem psycholožka, někdo, u koho se předpokládá, že bude umět druhým pomoci porozumět jejich vnitřnímu světu, ale zůstávala jsem vzdálená a ve skutečnosti nedovedla pomoci ani sobě.

MOJE CESTA

Narodila jsem se ve Filadelfii do typické středostavovské rodiny. Můj otec měl stabilní zaměstnání s pracovní dobou od devíti do pěti a matka pečovala o domácnost. Snídali jsme každé ráno v 7:00 a každý večer v 17:30 večeřeli. Rodinným heslem bylo „Rodina je všechno“ a podle všech vnějších znaků bylo toto motto naplňováno. Byli jsme ztělesněním normality a spokojenosti střední třídy – celoamerickou projekcí, která zatemňovala realitu.

Ve skutečnosti jsme nebyli zrovna zdravá rodina. Moje sestra jako dítě trpěla vážnými, život ohrožujícími zdravotními potížemi, a moje matka strádala svými vlastními fantomovými bolestmi, které ji po celé dny připoutávaly na lůžko. I když se doma o matčině nemoci nikdy otevřeně nemluvilo, uvědomovala jsem si ji. Věděla jsem, že moje matka trpí. Věděla jsem, že je nemocná. Věděla jsem, že ji bolesti vzdalují od přítomnosti. Věděla jsem, že je roztěkaná a chronicky úzkostná. Uprostřed všeho toho stresu pochopitelně můj emoční svět zůstával stranou.

Byla jsem třetím a posledním dítětem – „šťastná nehoda“, jak říkali. Moji sourozenci jsou podstatně starší než já (můj bratr už mohl volit, když jsem se narodila) a mé zážitky se mnou nikdy skutečně nesdíleli. Jak mnozí z vás vědí, ani když vyrůstáte v jednom domě, vaše dětství nikdy není stejné. Rodiče žertovali, že jsem jejich „jezulátko“. Dobře jsem spala, nepůsobila potíže a víceméně se vyhýbala problémům. Přitom jsem ale byla aktivní dítě plné energie a stále v pohybu. Velmi brzy jsem se naučila ulehčovat si jakoukoli tíhu existence tím, že jsem se snažila být co nejdokonalejší ve všem, co mi šlo.

Moje matka své emoce nedávala příliš najevo. Nebyli jsme taková ta objímající se rodina a fyzický kontakt byl minimální. Co si pamatuji z dětství, projevy náklonnosti byly spíš nevýrazné. Vzpomínám si, že poprvé jsem slyšela naplno vyřčené „mám tě ráda“, když mi bylo něco přes dvacet a matka podstupovala operaci srdce. Nechápejte mě špatně, někde uvnitř jsem s jistotou věděla, že mě rodiče velmi milují. Později jsem se dozvěděla, že pokud šlo o projevy lásky a náklonnosti, byli už rodiče mé matky chladní a odtažití. Moje máma sama byla zraněným dítětem, kterému se nedostávalo lásky, po níž tolik toužilo. V důsledku toho neuměla dávat najevo lásku svým vlastním dětem, ačkoli je hluboce milovala.

Má rodina se vůbec vyhýbala projevům emocí; nepříjemné věci se ignorovaly a mlčelo se o nich. Když jsem se ještě dřív, než jsem se oficiálně stala teenagerem, „utrhla ze řetězu“ (prostě jsem opustila roli jezulátka), začala chodit na party a vracela se domů blábolící a se zarudlýma očima, nikdo mi k mému chování neřekl ani slovo. Tak to pokračovalo až do chvíle, kdy dosud potlačované emoce mé rodiče nakonec přemohly, vybublaly na povrch a došlo k výbuchu. Stalo se to, když si jednou matka přečetla mé soukromé zápisky a objevila důkazy o tom, že piju. Propadla hysterii, házela věcmi, plakala a křičela: „Ty mě přivedeš do hrobu! Na místě z tebe dostanu infarkt a umřu!“

Jak jsem vyrůstala, často jsem si připadala jiná než moji vrstevníci a další lidé, s nimiž jsem se setkávala. Co si vzpomínám, odjakživa jsem si přála najít vysvětlení důvodů, proč se lidé chovají tak, jak se chovají. Není divu, že jsem nakonec zjistila, že se chci věnovat psychologii. Nešlo jen o to, že jsem chtěla pomáhat lidem, chtěla jsem jim porozumět. Chtěla jsem mít možnost poukázat na výzkum a říct: „Vidíte? Právě kvůli tomuhle jste takoví, jací jste! A proto já jsem taková, jaká jsem!“ Tento zájem mě přivedl ke studiu psychologie na Cornellově univerzitě a poté do doktorandského programu klinické psychologie na New School for Social Research v New Yorku. V rámci povinné vědecké praxe, která po programu následovala, byl vyžadován výzkum i poskytování terapie. Jako houba jsem nasávala všechny dostupné informace o různých terapeutických přístupech a byla si stále jistější, že chci praktikovat psychologii způsobem, který skutečně bude pomáhat ostatním v tom, aby porozuměli sami sobě a uzdravili se.

Učila jsem se tam kognitivně behaviorální terapii (KBT), což je často předepisovaný standardizovaný, na cíl orientovaný terapeutický přístup. Během sezení KBT se klienti často zaměřují na jeden problém, například na deprese, strach z davu (demofobii) nebo na manželské neshody. Cílem této praxe je pomoci pacientovi identifikovat chybné myšlenkové vzorce, jež jsou základem jeho chování – což je proces, který v mnoha případech může pomoci najít úlevu od přetrvávajících problematických pocitů.

Model KBT je založen na předpokladu, že naše myšlenky ovlivňují naše emoce a v důsledku toho i naše chování. Jestliže změníme vztah ke svým myšlenkám, změníme kaskádu emocí, které nás zaplavují a vedou k jednání určitým způsobem – a změna myšlení je i jedním ze základních kamenů práce na sobě v této knize. KBT se často označuje jako psychoterapeutický „zlatý standard“, neboť díky kdykoli opakovatelné struktuře a formátu je skvělá zejména pro laboratorní výzkum. Její studium pro mne bylo cennou lekcí o síle našich myšlenek, ale při aplikaci v reálném světě může být tato terapie poněkud svazující. Nakonec mi v práci s klienty připadala i omezující a ne vždy přizpůsobitelná skutečným jedinečným potřebám člověka, kterého jsem viděla před sebou.

Během postgraduálního studia mě přitahovala zejména interpersonální terapie, jejíž terapeutický model je mnohem otevřenější a která využívá vazbu mezi klientem a terapeutem jako katalyzátor zlepšování dalších vztahů v klientově životě. U většiny z nás se v určitém životním období objeví problémy v dynamice vztahů – ať už s rodinou, partnery, přáteli, nebo kolegy –, takže zapojení se do nové, zdravější vztahové dynamiky může být hluboce léčivé. To, jak se projevujeme v našich vztazích, ve skutečnosti symbolizuje naše celkové zdraví a často je to i indikátorem toho, jak se projevujeme v životě – což je téma, kterému se budeme v této knize věnovat. Do rámce holistické psychologie je začleněno i pochopení toho, že a jak se do našich pozdějších vztahů promítají naše nejranější vazby s rodiči. Hovoříme o tom jako o „podmiňování“ a podmíněném chování a víc se o něm dozvíme v druhé kapitole.

V rámci své průpravy jsem studovala také psychodynamický přístup, tedy teorii navazující na psychoanalýzu a vycházející z toho, že lidé jsou kromě vědomých vnitřních sil poháněni také nevědomými. S jeho metodami – což jsou ty, které se pojí k obvyklému klišé o pacientovi na gauči a analytikovi kouřícím dýmku – jsem se seznamovala na Psychoanalytic Society & Institute v New Yorku a filadelfské School of Psychoanalysis. Tam jsem se poučila o síle podvědomí, hluboce zakořeněné části naší psychiky, která uchovává naše vzpomínky a může být naší hnací silou a zdrojem našich automatických instinktů nebo motivace. Hluboký vhled do role podvědomí jsem pak získala při praktikování terapie. Stále znovu jsem bývala svědkem toho, že klienti si uvědomovali ty aspekty svého života, které potřebují změnit – například utíkání se k povzbuzujícím látkám, návaly vzteku v milostných vztazích či návraty k dětskému chování v rodinných vztazích –, ale přesto se stále znovu vraceli na terapii s příběhem, který líčil opakování téhož podvědomého cyklu. A viděla jsem to také na sobě. Toto poznání se stalo nástrojem pro vytvoření a rozvíjení filozofie holistické psychologie.

Kromě učení se novým postupům jsem se začala věnovat oblasti užívání návykových látek a zkoumat ji. Vedla jsem léčebné ambulantní i ústavní skupiny lidí, kteří měli problém se zneužíváním návykových látek, a propagovala program, který jim pomáhal rozvíjet komunikační dovednosti, jež by mohly podpořit proces jejich zotavování. Díky této práci jsem se mohla hlouběji seznámit s realitou těch, kdo se snaží užívání návykových látek zvládnout. Tyto zkušenosti mě nakonec vedly k závěru, že závislost se neomezuje jen na konkrétní látky a prožitky, jako jsou například alkohol, drogy, hazardní hry a sex, ale že návykové mohou být rovněž cykly lidských emocí. O silné emoční závislosti je možné hovořit tehdy, jestliže naším obvyklým způsobem vyrovnávání se s traumatem je vyhledávání určitých emočních stavů nebo naopak vyhýbání se jim. Studium závislosti mi ukázalo neoddělitelné spojení našich těl a myslí stejně jako ústřední roli nervového systému v duševní pohodě, což je téma, kterým se budeme podrobně zabývat později.

V různých fázích své postdoktorandské činnosti jsem se snažila svou psychologickou praxi obohatit i o některé další prvky. Cítila jsem, že vědomé vnímání nabízí ohromné příležitosti k sebere-flexi a sebeuvědomění. Po provedení a zveřejnění vlastního výzkumu na toto téma^1 jsem se pokusila přesvědčit svého poradce, aby mi dovolil v rámci mého disertačního projektu studovat praktikování meditace a její vliv na návykové chování. Odmítl to. Nevěřil, že by vědomé vnímání mohlo mít terapeutickou hodnotu; považo-val ho za přechodnou módní záležitost, ne za něco, co by stálo za to studovat.

Když dnes pohlédnu zpět, vidím, jak se cesta přede mnou odvíjela. Můj vnitřní průvodce mi ukazoval všechno, co jsem k vytvoření holistického modelu uzdravování potřebovala. Otevřela jsem si vlastní soukromou praxi a začlenila do ní mnoho aspektů všech metod a postupů, které jsem studovala. Přestože jsem nabízela integrativní psychoterapii, po několika letech jsem začala pociťovat frustraci. Moji klienti sice dosahovali určitého uvědomění, ale změn docilovali jen velmi pomalu a bylo znát, že postupně ztrácejí sebedůvěru. A současně s tím jsem cítila, že slábne i moje sebedůvěra.

Podívala jsem se kolem sebe – opravdu podívala, jako by to bylo poprvé. A co jsem spatřila? Bez přehánění mohu říct, že jeden každý z klientů, kteří přišli na psychoterapii, měl také nějaké fyzické zdravotní potíže. Dlouho po škole jsem si tak začala klást nové otázky: Proč tolik mých klientů trpí zažívacími problémy, od syndromu dráždivého tračníku (IBS) po zácpu? Proč se u řady z nich vyskytuje autoimunitní onemocnění? A proč téměř všichni neustále zažíváme pocity paniky a ohrožení?

Vím určitě, že bez studia mainstreamové psychologie, které jsem absolvovala ve škole, bych svou cestu nenašla. Opravdu hodně z toho, co jsem se naučila v akademickém prostředí, jsem mohla uplatnit i při vytváření holistické psychologie. Ale čím víc jsem toho sama objevovala o spojení mysli, těla a duše, tím jasněji jsem viděla limity tradiční výuky.

SPOJENÍ MYSL-TĚLO-DUŠE

Zavřete oči. Představte si citron. Vidíte jeho leskle žlutou kůru. Držíte ho ve svých rukou. Vnímáte hrbolky na kůře. Dáváte si ho k nosu a cítíte, jak jeho čistá vůně zasahuje vaše chřípí. Nyní si představte, že citron krájíte na dílky. Sledujete, jak po proříznutí dužiny vytryskne kapka šťávy. Vidíte oválná jadérka. Nyní si přikládáte plátek citronu k ústům. Možná při kontaktu s ním pocítíte štípnutí. Ochutnáváte citrusovou kyselost, chladivost a svěžest. Svírají se vaše ústa, nebo se snad plní slinami? Pouhé pomyšlení na citron může vyvolat celou škálu smyslových pocitů. Právě jste zažili spojení mysli a těla, aniž byste odložili tuto knihu.

Toto vizualizační cvičení je jednoduchou ilustrací toho, jak jsou mysl a tělo propojeny. Západní medicínu bohužel omezuje chápání mysli a těla jako dvou oddělených entit – kliničtí lékaři léčí buď mysl (psychologie nebo psychiatrie), nebo tělo, respektive jednotlivé tělesné orgány (každý z nich jiný obor medicíny), a jen zřídka začleňují paralelní léčbu obojího. Toto svévolné oddělení mysli a těla snižuje léčebný potenciál medicíny a někdy dokonce onemocnění zhoršuje. Naopak domorodé a východní kultury už tisíce let chápou propojení mysli, těla a duše/ducha^2 – ve smyslu něčeho vyššího, než jsme my sami^3. Tyto kultury od pradávna prováděly různé rituály a obřady, při nichž člověk mohl navázat kontakt se svým já i svými předky a najít u nich vedení, přičemž operovaly s vnitřním „věděním“, že celého člověka tvoří vzájemně propojené části.

Mainstreamová západní medicína dlouho považovala toto spojení za „nevědecké“. Francouzský filozof René Descartes přivedl v sedmnáctém století na svět koncept „dualismu mysli a těla“,4,5 naprostého odtržení těla a mysli, a tato striktní dichotomie mnohdy přetrvává i o čtyři sta let později. Stále zacházíme s myslí, jako by s tělem nesouvisela. Pokud jste psychicky nemocní, navštěvujete jeden typ lékaře, máte jeden soubor lékařských záznamů a případně skončíte v jednom typu léčebných zařízení. Jestliže jsou vaše příznaky považovány za „fyzické“, probíhá proces značně odlišně. S rozvojem technologií v devatenáctém století jsme se dozvěděli víc o lidské biologii i o tom, jak mohou škodit například mikroorganismy (viry, bakterie) vyskytující se v našem prostředí. Medicína se stala polem intervencí. Když se objeví příznaky, je na lékaři, aby si s nimi poradil – aby je buď vymýtil (například chirurgickým zákrokem), nebo vyléčil (naordinováním léků na předpis, které mají známé i neznámé vedlejší účinky). V obou případech však místo toho, abychom tělu naslouchali – koneckonců symptomy jsou jeho způsob komunikace s námi –, snažíme se ho umlčet; v procesu potlačování příznaků pak často utrpíme nové škody. Myšlenka komplexní péče byla odsunuta stranou v zájmu přístupu založeného na zvládání symptomů a to vytvořilo bludný kruh závislosti. Říkám tomu leukoplastový model: zaměřujeme se na léčbu jednotlivých projevů, jakmile se objeví (zalepujeme ranky), aniž bychom se pídili po jejich skrytých příčinách.

Psychiatrie se původně označovala jako věda o duši a jejím léčení (viz název odvozený z řeckého psyche – duše a iatrós – lékař). Dnes je zaměření psychiatrie převážně biologické. Je mnohem pravděpodobnější, že se vás zeptají na rodinnou anamnézu psychických onemocnění a dostanete recept na antidepresiva, než že se budou zajímat o traumata z vašeho dětství nebo vám poradí ohledně výživy a životního stylu. V USA se v této oblasti postupuje převážně podle Diagnostického a statistického manuálu duševních poruch (DSM-5) vytvořeného Americkou psychiatrickou asociací, který katalogizuje příznaky jako vodítko k diagnóze – a tou je obvykle „porucha“ genetického nebo „organického“ původu, nikoli navozená prostředím nebo osvojená. Je-li onemocnění přisouzena genetická příčina, přirozeně ho začneme chápat jako součást toho, kým jsme. A jakmile se staneme diagnózou, ztrácíme motivaci ke změně nebo důvod hledat možné podpovrchové příčiny. Ztotožníme se s nálepkou. Toto jsem já.

Od přelomu devatenáctého a dvacátého století se začala prosazovat teorie zvaná genetický determinismus, názor, že každého jedince určuje jeho genetická výbava. Podle něj jsou naše geny (a následné zdraví) nezvratně dané již při narození a my jsme „předurčeni“ zdědit určité onemocnění nebo mu naopak uniknout na základě slepého štěstí nebo smůly zakotvené v naší DNA. Genetický determinismus nezohledňuje vliv rodinného zázemí, traumat, zvyků nebo čehokoli jiného v prostředí, v němž žijeme. Nejsme tedy aktivními účastníky svého vlastního zdraví a pohody. A k čemu bychom jimi také byli? Pokud je to předem dané, není třeba hledat důvody mimo DNA. Ale čím víc se věda dozvídá o těle a vlivu okolního prostředí v jeho nesčetných formách (od výživy přes životní styl až po vztah ke společenskému systému), tím víc se příběh komplikuje. Nejsme pouhou expresí genetického kódu, jsme produktem pozoruhodného souboru interakcí, z nichž část můžeme kontrolovat. Jakmile se podíváme dál a připustíme, že genetika není nezbytně naším osudem, můžeme převzít otěže svého vlastního zdraví. Umožňuje nám to uvědomit si, že nejsme „bez možnosti volby“, jak se dlouho věřilo, a s tímto vědomím jsme schopni dosahovat skutečných a trvalých změn.

Sama jsem se s tímto pojetím „nemáme na výběr“ setkala při svém vzdělávání. I mě učili, že psychická onemocnění jsou dána geneticky, že každý z nás má předurčen osud v podobě své DNA a že pokud s tím vůbec můžeme něco dělat, tak jen velmi málo. K mým úkolům patřilo sepisovat příznaky – nespavost, přibírání na váze, hubnutí, hněvivost, podrážděnost, smutek –, vybrat jim odpovídající diagnózu a pokusit se jako formu léčby nabídnout podpůrnou vztahovou terapii. Pokud to nestačilo, mohla jsem pacienta poslat k psychiatrovi a ten předepsal psychofarmaka. Takové byly možnosti. S pacienty se nehovořilo o roli, kterou by v duševním onemocnění mohlo hrát tělo, a nikdo nám neradil, abychom užívali výrazy jako „uzdravování“ nebo „celková pohoda“. Úvahy o možném využití těla při uzdravování mysli byly odmítány jako nevědecké nebo, ještě hůř, jako jeden z nesmyslů New Age.

Bez možnosti klást otázky, jak my sami můžeme pomoci vlastnímu zdraví, bychom zůstali bezmocní a závislí. Učili nás věřit tomu, že jsme projevem rozmarů svého těla. Že jediným způsobem, jak se dát do pořádku, je svěřit své zdraví do rukou lékařů, kteří mají kouzelné prostředky, díky nimž nám bude lépe, znají všechny odpovědi a mohou nás zachránit. Jenže ve skutečnosti se pak můžeme cítit ještě hůř. Jakmile jsem o tomto přežívajícím statu quo začala pochybovat, vynořil se závěr: důvodem, proč věříme v nezvratnost svého genetického osudu, je to, že se nám o naší existenci neříká celá pravda.

PRÁVO NA ZMĚNU

V současné době konečně dochází k probuzení. Už nemusíme přijímat diagnózu „vadných genů“ jako diagnózu svého osudu. Rozvíjející se věda nám říká, že to, jak se zděděné geny budou projevovat, není pevně dané. Na jejich expresi má vliv prostředí, přičemž tento proces začíná už v děloze a pokračuje po celý náš život. Převratné objevy epigenetiky píší nový příběh o našich možnostech a schopnostech se transformovat.

Samozřejmě jsme dostali sadu genů, ale stejně jako u balíčku karet si do určité míry můžeme vybrat, jakými kartami chceme hrát. Můžeme rozhodovat o svém spánku, výživě, vztazích a pohybových aktivitách, a to všechno může změnit genovou expresi.

Vývojový biolog Bruce Lipton po léta hlásá evangelium o úloze epigenetiky, o které hovoří jako o „nové biologii“.6 Byl to také on, kdo silně kritizoval genetický determinismus jako hrubé zkreslení pravdy o biologii člověka. Ve skutečnosti všechno – od plodové vody, která nás obklopuje v děloze, přes slova, jež jako děti slýcháme od těch, kdo o nás pečují, až po vzduch, který dýcháme, a chemické látky, jež přijímáme – ovlivňuje naše geny, takže se jedny projeví a jiné jsou potlačeny. Jistě, rodíme se s určitým genetickým kódem. Ale genová exprese a represe jsou ovlivněny okolním prostředím. Jinými slovy: životní prožitky nás mění na buněčné úrovni.

Myšlenka, že genetika nemusí být osudová, mě osobně hluboce zasáhla. Do té doby jsem věřila, že když jsou v mé rodině nemoci, musím být nemocná i já. Epigenetické pojetí mi umožnilo vnímat své tělo z jiné perspektivy. Možná jsem zdědila po své rodině některá rizika, to ale neznamená, že se musí stát realitou.

PLACEBO EFEKT

HOLISTICKÁ PSYCHOLOGIE

ZAPRACUJTE: ZJISTĚTE, ZDA JSTE SE ZASEKLI

DENÍK BUDOUCÍHO JÁ

Table of Contents

Předmluva

Úvod

1