Tillie Coleová

TISÍC POLIBKŮ

A THOUSAND BOY KISSES

A THOUSAND BOY KISSES © Tillie Cole, 2016, 2023

All rights reserved

Translation © Renata Heitelová, 2017, 2024

ISBN 978-80-242-9686-9

Obsah

- Věnování

- Prolog

- 1 Zlomená srdce a sklenice na pusinky

- 2 Hudební noty a plameny ohňů

- 3 Písečné duny a slané slzy

- 4 Ticho

- 5 Bývalí milenci a noví cizinci

- 6 Davy na chodbách a probodnutá srdce

- 7 Zrada rtů a bolestivá pravda

- 8 Ztrápené duše a roztřesený dech

- 9 První rande a úsměvy s ďolíčky

- 10 Propojené ruce a probuzené sny

- 11 Plachtící křídla a pohasínající hvězdy

- 12 Písně srdce a nalezená krása

- 13 Temné mraky a modrá obloha

- 14 Rozvité květy a navrácený mír

- 15 Měsíční paprsky v srdci a v úsměvu slunce

- 16 Slíbené sny a zachycené okamžiky

- Epilog

- SEZNAM PÍSNÍ

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTORCE

Věnování

Pro ty, kteří věří na pravou, velkolepou, srdcervoucí lásku.

Tato kniha je pro vás.

Prolog

RUNE

Přesně čtyři okamžiky definovaly můj život.

Tohle je ten první.

* * *

Blossom Grove, Georgia, USA

Před dvanácti lety

Věk: 5 let

„Jeg vil dra! Nå! Jeg vil reise hjem igjen! “ zařval jsem na maminku tak hlasitě, jak jsem dokázal, aby věděla, že už chci odjet. Hned! Chtěl jsem jet zpátky domů.

„Nevrátíme se domů, Rune. A neodjedeme odsud. Tohle je nyní náš domov,“ odpověděla mi anglicky. Dřepla si a zadívala se mi přímo do očí. „Rune,“ promluvila tiše. „Vím, že jsi nechtěl odjet z Osla, ale tvůj tatínek tady v Georgii získal nové zaměstnání.“ Hladila mě po paži, jenže to nijak nepomáhalo, abych se cítil líp. Nechtěl jsem být tady na tomhle místě, v Americe.

Chtěl jsem jet zpátky domů.

„Slutt å snakke engelsk! “ odsekl jsem. Angličtinu jsem nenáviděl. Sotva jsme vyrazili z Norska na cestu do Ameriky, maminka a tatínek se mnou mluvili jenom anglicky. Říkali, že to musím procvičovat.

Ale já jsem nechtěl!

Maminka vstala a zvedla ze země krabici. „Jsme v Americe, Rune. Lidé tady mluví anglicky. A ty mluvíš anglicky stejně dlouho jako norsky. Je čas, abys to začal používat.“

Ani jsem se nehnul a mračil se na mámu. Obešla mě a zamířila do domu. Rozhlédl jsem se po malé ulici, kde jsme teď bydleli. Stálo tu osm domů. Všechny byly obrovské, ale každý vypadal jinak. Náš byl červený s bílými okny a širokou verandou. Můj pokoj byl velký a byl v přízemí. To mi připadalo super. Tak trochu. Nikdy dřív jsem v přízemí nespal – v Oslu jsem měl pokojík v patře.

Zadíval jsem se na ty domy. Všechny byly v jasných barvách – světle modré, žluté, růžové… Pak jsem se podíval na sousední dům. Stál přímo vedle našeho – měli jsme společný trávník. Oba domy i jejich dvorky byly velké, jenže mezi nimi nestál žádný plot ani zeď. Kdybych chtěl, mohl bych vběhnout na jejich dvůr a nic by mi v tom nezabránilo.

Dům byl jasně bílý s verandou, která ho obklopovala. Před ním stála houpací křesla a velká houpačka. Okenice měli černě natřené a jedno okno bylo přímo naproti tomu mému. Úplně naproti! To se mi nelíbilo. Nezamlouvalo se mi, že můžu vidět do jejich pokoje a oni do mého.

Na zemi ležel kámen. Kopl jsem do něj a sledoval, jak se kutálí po ulici. Otočil jsem se, abych šel za mámou, ale zaslechl jsem hluk. Vycházel z toho sousedního domu. Zadíval jsem se na jejich dveře, nikdo však ven nevyšel. Stoupal jsem po schodech nahoru na naši verandu, když jsem u vedlejšího domu zahlédl pohyb – v tom okně naproti mému.

Ruka mi na zábradlí ztuhla. Z okna vylézala ven holka v jasně modrých šatech. Vyskočila na trávník a oprášila si ruce o stehna. Zamračil jsem se, stáhl obočí a čekal, až zvedne hlavu. Hnědé vlasy měla vyčesané nahoru jako nějaké ptačí hnízdo a po straně připevněnou velkou bílou mašli.

Když vzhlédla, zadívala se přímo na mě. Usmála se. S širokým úsměvem na mě rychle zamávala, potom se rozběhla a zastavila se až přede mnou.

Vystrčila ruku. „Ahoj, jsem Poppy Litchfieldová. Je mi pět let a bydlím hned vedle.“

Jenom jsem na tu holku zíral. Měla legrační přízvuk. Její anglická slova zněla jinak, než jsem se je naučil doma v Norsku. Ta holka – Poppy – měla na tváři šmouhu od bláta a na nohou světle žluté gumáky. Byl na nich namalovaný velký červený balonek.

Vypadala zvláštně.

Vzhlédl jsem od jejích nohou a zadíval se jí na ruku. Pořád ještě ji napřahovala. Nevěděl jsem, co mám dělat. Netušil jsem, co po mně chce.

Poppy si povzdechla. Zavrtěla hlavou, chytila mě za ruku a sevřela ji ve své. Potom našima rukama dvakrát potřásla nahoru a dolů a řekla. „Takhle se třese rukou. Moje babička říká, že je správné potřást rukou novým lidem, se kterými se setkáš.“ Ukázala na naše ruce. „Takhle se třese rukama. A je to zdvořilé, protože tě neznám.“

Nic jsem na to neřekl. Kdoví proč mi nefungovaly hlasivky. Když jsem sklopil pohled, uvědomil jsem si, že je to proto, že se pořád držíme za ruce.

Měla bláto i na nich. Vlastně ho měla skoro všude.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Poppy a naklonila hlavu na stranu. Ve vlasech jí uvízla malá větvička.

„Hej,“ zatahala mě za ruku. „Ptala jsem se, jak se jmenuješ.“

Odkašlal jsem si. „Jmenuju se Rune. Rune Erik Kristiansen.“ Poppy se zašklebila a legračně našpulila velké růžové rty.

„Mluvíš divně,“ vyhrkla. Vytrhl jsem jí ruku.

„Nei det gjør jeg ikke!“ odsekl jsem a ona se zamračila.

„Co jsi to teď řekl?“ vyzvídala, když jsem se otočil, abych zašel do domu. Už jsem s ní nechtěl mluvit.

Rozzlobeně jsem se k ní obrátil. „Řekl jsem: ‚Ne, já ne!‘

Mluvil jsem norsky!“ vykřikl jsem tentokrát anglicky. Poppy vykulila zelené oči.

Přistoupila blíž a pak ještě blíž a zeptala se: „Norsky? Jako vikingové? Moje babička mi o vikinzích četla knížku. Psalo se tam, že pocházejí z Norska.“ Vytřeštila oči ještě víc. „Rune, ty jsi viking?“ zapištěla.

To mě potěšilo. Vypnul jsem hrudník. Můj tatínek vždycky říkal, že jsem viking jako všichni muži v naší rodině. Jsme velcí silní vikingové. „Ja,“ odpověděl jsem. „Jsme skuteční vikingové z Norska.“

Poppy se široce usmála a hlasitě se zahihňala. Zvedla ruku a zatahala mě za vlasy. „Proto máš dlouhé blonďaté vlasy a jasně modré oči. Protože jsi viking. Nejdřív mě napadlo, že vypadáš jako holka –“

„Nejsem holka!“ skočil jsem Poppy do řeči, ale jí to zřejmě nevadilo. Prohrábl jsem si své dlouhé vlasy. Sahaly mi až po ramena. Všichni kluci v Oslu nosí vlasy takhle.

„… ale teď vidím, že je tak nosíš, protože jsi opravdový viking. Jako Thor. On má taky dlouhé blonďaté vlasy a modré oči! Jsi přesně jako Thor!“

„Ja,“ přikývl jsem. „Thor taky. A je nejsilnější ze všech bohů.“

Poppy přikývla a pak mi položila ruce na ramena. Zcela zvážněla a šeptem pronesla: „Rune, každému to neříkám, ale já chodím na dobrodružné výpravy.“

Ušklíbl jsem se. Nerozuměl jsem tomu. Poppy přistoupila blíž a zadívala se mi do očí. Stiskla mi paže a naklonila hlavu na stranu. Rozhlédla se kolem, potom se přiklonila a zašeptala:

„Obyčejně s sebou nikoho na své cesty neberu, ale ty jsi viking a všichni vědí, že vikingové, až vyrostou, jsou velcí a silní a jsou opravdu dobří v dobrodružství, v objevných výpravách, v dlouhých túrách, v chytání lotrů a… prostě ve všem možném!“

Pořád jsem byl zmatený, Poppy však ustoupila a znovu natáhla ruku.

„Rune,“ promluvila vážným a pevným hlasem. „Bydlíš v sousedním domě, jsi viking a já zkrátka vikingy zbožňuju. Myslím, že by se z nás měli stát nejlepší kamarádi.“

„Nejlepší kamarádi?“ zopakoval jsem.

Poppy přikývla a natáhla ruku blíž ke mně. Pomalu jsem napřáhl vlastní ruku, chytil jsem její a dvakrát s ní zatřásl, jak mi předtím ukázala.

Potřásli jsme si.

„Takže teď jsme nejlepší kamarádi?“ zeptal jsem se Poppy, když ruku odtáhla.

„Jo!“ vyjekla nadšeně. „Poppy a Rune.“ Položila si prst na bradu a vzhlédla. Znovu našpulila rty, jako by usilovně přemýšlela. „Zní to dobře, že jo? Poppy a Rune, nejlepší kámoši navěky!“

Přikývl jsem, protože to fakt znělo dobře. Poppy vložila svou ruku do mojí. „Ukaž mi svůj pokojík! Chci ti vyprávět, na jaké dobrodružství můžeme vyrazit příště.“ Začala mě tahat dopředu a společně jsme vběhli do domu.

Když jsme vstoupili do mého pokoje, Poppy si pospíšila přímo k oknu. „Tenhle pokoj je přesně naproti tomu mému!“ Přikývl jsem a ona zapištěla. Přiběhla ke mně a zase mě vzala za ruku. „Rune!“ vykřikla nadšeně, „večer si můžeme povídat a udělat si vysílačky z plechovek a drátu. Můžeme jeden druhému šeptat tajemství, zatímco budou všichni ostatní spát, a můžeme plánovat a hrát si a…“

Poppy mluvila pořád dál, ale nevadilo mi to. Líbilo se mi, jak zní její hlas. Měl jsem rád její smích a taky tu velkou bílou mašli ve vlasech.

Možná to v Georgii nebude tak strašné, pomyslel jsem si, ne jestli budu mít za nejlepší kamarádku Poppy Litchfieldovou.

* * *

A takové to bylo mezi Poppy a mnou od prvního dne.

Poppy a Rune.

Nejlepší kámoši navěky.

Nebo jsem si to aspoň myslel.

Je legrační, jak se věci mění.

1

Zlomená srdce a sklenice na pusinky

POPPY

Před devíti lety

Věk: 8 let

„Kam pojedeme, tati?“ zeptala jsem se otce, zatímco mě držel za ruku a vedl mě k autu. Ohlédla jsem se zpátky ke škole a dumala nad tím, proč mě odvedl z vyučování dřív. Byla teprve přestávka na oběd, správně bych ze školy ještě odcházet neměla.

Jak jsme šli dál, tatínek mlčel a jen mi svíral ruku. Dívala jsem se podél školního plotu a najednou měla podivný pocit v žaludku. Školu jsem milovala, ráda jsem se učila a další hodinu jsme měli mít dějepis. To byl můj nejoblíbenější předmět. Nechtěla jsem ho zmeškat.

„Poppy!“ Rune, můj nejlepší kamarád, stál u plotu a sledoval mě, jak odcházím. Rukama pevně svíral kovové tyče.

„Kam jdeš?“ vykřikl. Ve třídě jsem seděla vedle něj. Pořád jsme byli spolu. Škola nás nebavila, když tam jeden z nás nebyl.

Obrátila jsem se k tátovi, jestli mi odpoví, ale ani se na mě nepodíval. Zůstal zticha. Ohlédla jsem se na Runeho a vykřikla:

„Já nevím!“

Rune mě sledoval celou cestu až k autu. Vlezla jsem dozadu, posadila se na podsedák a tatínek mě připoutal.

Ze školního dvora jsem uslyšela zvonění, které znamenalo konec obědové přestávky. Vyhlédla jsem z okna a sledovala, jak všechny děti utíkají zpátky do budovy, jenom Rune ne. Rune zůstal u plotu a pozoroval mě. Dlouhé blond vlasy mu vlály ve větru, když ústy naznačil: „Jsi v pořádku?“ Jenže tatínek nasedl do auta a vyrazil pryč dřív, než jsem mohla odpovědět.

Rune běžel podél plotu za naším autem, dokud za ním nepřišla paní Davisová a nedonutila ho, aby šel dovnitř.

Až když mi škola zmizela z dohledu, tatínek promluvil:

„Poppy?“

„Ano, tati?“ odpověděla jsem.

„Víš, že s námi babička žije už nějakou dobu, že ano?“

Přikývla jsem. Babička se přistěhovala do pokoje naproti mému už dávno. Maminka říkala, že je to proto, že potřebuje pomoct. Dědeček umřel, když jsem byla ještě mimino. Dokud se nepřistěhovala k nám, žila babička pár let sama.

„Vzpomínáš si, co jsme ti s mámou řekli o tom, proč s námi babička bydlí? Proč už nemohla žít sama?“

Nadechla jsem se nosem a zašeptala: „Jo. Protože potřebovala naši pomoc. Protože je nemocná.“ Žaludek se mi obrátil, když jsem to vyslovila. Babička byla moje nejlepší kamarádka. No, ona a Rune byli společně na absolutní špičce. Babička říkávala, že jsem jako ona.

Než onemocněla, podnikaly jsme spolu spoustu dobrodružství. Každý večer mi četla o velkých světových objevitelích. Vyprávěla mi o historii – o Alexandru Velikém, o Římanech a o japonských samurajích, to jsem měla nejradši. Bylo to i babiččino oblíbené téma.

Věděla jsem, že je babička nemocná, ale nikdy se jako nemocná nechovala. Pořád se usmívala, objímala mě a rozesmívala. Vždycky tvrdila, že má v srdci měsíční paprsky a v úsměvu slunce. Babička mi řekla, že to znamená, že je šťastná.

I mě dělala šťastnou.

Jenže posledních pár týdnů babička hodně spala. Byla moc unavená, než aby mohla dělat cokoli jiného. Vlastně jsem teď skoro každý večer četla já jí, ona mě hladila po vlasech a usmívala se na mě. Bylo to fajn, protože babiččiny úsměvy byly ty nejlepší na světě.

„Správně, beruško, je nemocná. Ve skutečnosti je velice moc nemocná. Chápeš?“

Zamračila jsem se, přikývla a hlesla: „Jo.“

„Proto jedeme domů dřív,“ vysvětlil. „Čeká na tebe. Chce tě vidět. Touží vidět svou malou kamarádku.“

Nerozuměla jsem tomu, proč mě tatínek musí vézt domů dřív, abych navštívila babičku, když jsem každý den po škole jako první zamířila do jejího pokoje a povídala si s ní, zatímco ležela v posteli. Ráda poslouchala, jak jí vyprávím, co jsem celý den dělala.

Odbočili jsme do naší ulice a zastavili na naší příjezdové cestě. Táta se chvíli nehýbal, potom se ke mně obrátil a promluvil: „Vím, že je ti teprve osm, beruško, ale dnes musíš být velké statečné děvče, dobře?“

Přikývla jsem. Tatínek se na mě smutně usmál. „To je moje holčička.“

Vystoupil z auta a došel k mému sedadlu vzadu. Chytil mě za ruku, vytáhl mě z auta a vedl mě k domu. Všimla jsem si, že tu stojí víc aut než obvykle. Zrovna jsem otevřela pusu, abych se zeptala, komu všechna ta auta patří, když dvůr mezi našimi domy překročila paní Kristiansenová, Runeho maminka. V náručí nesla velkou mísu s jídlem.

„Jamesi!“ zavolala a tatínek se otočil, aby ji pozdravil.

„Adelis, ahoj,“ křikl na ni. Runeho máma se před námi zastavila. Blonďaté vlasy, stejné jako Runeho, měla dnes rozpuštěné. Paní Kristiansenová byla opravdu hezká. Měla jsem ji ráda. Byla laskavá a nazývala mě „dcerou, kterou nikdy neměla“.

„Tohle jsem vám připravila. Prosím, řekni Ivy, že na vás všechny myslím.“

Tatínek pustil moji ruku, aby mohl mísu převzít.

Paní Kristiansenová si dřepla a políbila mě na tvář. „Budeš hodná holka, Poppy, že jo?“

„Ano, madam,“ odpověděla jsem a sledovala ji, jak se vracela po trávníku domů.

Táta si povzdechl a potom mi pokynul hlavou, abych ho následovala dovnitř. Jakmile jsme prošli hlavními dveřmi, uviděla jsem na pohovkách v obýváku tety a strýčky, moji bratranci a sestřenice seděli na podlaze a hráli si. Teta Silvia seděla s mými sestrami, Savannou a Idou. Byly mladší než já, jedné byly čtyři roky, druhé teprve dva. Když mě zahlédly, zamávaly na mě, ale teta Silvia je dál držela na klíně.

Všichni mlčeli, ale spousta lidí si otírala oči a většina z nich brečela.

Úplně mě to zmátlo.

Opřela jsem se tátovi o nohu a pevně se ho chytila. Někdo stál ve dveřích do kuchyně – teta Della, ale já jsem jí říkala Dýdý. Byla to moje nejoblíbenější teta. Byla mladá a byla s ní legrace, vždycky mě rozesmála. Přestože byla moje maminka starší než její sestra, podobaly se jedna druhé. Obě měly dlouhé hnědé vlasy a zelené oči jako já. Dýdý však byla obzvlášť krásná. Jednoho dne bych chtěla vypadat jako ona.

„Ahoj, Pop,“ řekla. Viděla jsem, že má zarudlé oči, a její hlas zněl legračně. Dýdý se podívala na tátu. Vzala mu z rukou mísu a pobídla ho: „Jdi s Poppy dozadu, Jamesi. Už je skoro čas.“

Šla jsem s tátou, ale ohlédla jsem se, protože nás Dýdý nenásledovala. Otevřela jsem pusu, abych na ni zavolala, ona se však náhle otočila, odložila mísu na pult a opřela si hlavu do dlaní. Plakala. Brečela tak moc, že jí z úst vycházely hlasité vzlyky.

„Tati?“ zašeptala jsem a ucítila podivný pocit v žaludku. Tatínek mě objal kolem ramen a vedl mě pryč. „To nic, beruško. Dýdý jen potřebuje chvíli pro sebe.“

Zamířili jsme k babiččině pokoji. Než tatínek otevřel dveře, řekl mi: „Maminka je uvnitř, beruško, a Betty, babiččina ošetřovatelka, je tam taky.“

Zamračila jsem se. „Proč je tam ošetřovatelka?“

Tatínek zatlačil do dveří babiččina pokoje a ze židle vedle postele vstala maminka. Oči měla červené a vlasy rozcuchané. Maminka nikdy rozcuchané vlasy nemívala.

Vzadu v pokoji jsem uviděla ošetřovatelku. Psala si něco na papír. Usmála se a mávla na mě, když jsem vešla. Pak jsem se podívala k posteli. Babička tam ležela a do paže měla zapíchnutou jehlu, od které vedla průhledná hadička do sáčku, co visel na kovovém háčku vedle postele. Když jsem to uviděla, obrátil se mi žaludek.

Ztuhla jsem na místě, náhle jsem byla vyděšená. Maminka se pohnula ke mně a babička se zadívala mým směrem. Vypadala jinak než včera večer. Její kůže byla bledší a oči neměla tak jasné.

„Kde je moje malá kamarádka?“ promluvila babička tiše a trochu legračně, ale její úsměv mě zahřál na duši.

Zachichotala jsem se a přiběhla k posteli. „Jsem tady! Přijela jsem dřív ze školy, abych tě viděla!“

Babička zvedla prst a ťukla mě do špičky nosu. „To je moje děvče!“

Široce jsem se na ni usmála.

„Zkrátka jsem chtěla, abys mě na chvíli navštívila. Vždycky se cítím líp, když světlo mého života sedí vedle mě a povídá si se mnou.“

Znovu jsem se usmála. Protože to já jsem byla „světlo jejího života“ a „její miláček“. Vždycky mě tak nazývala. Babička mi potajmu pověděla, že to znamená, že jsem její nejoblíbenější. Taky mi však řekla, že si to musím nechat pro sebe, abych nezarmoutila svoje bratrance, sestřenice a malé sestřičky. Bylo to naše tajemství.

Najednou mě v pase sevřely ruce a tatínek mě zvedl a posadil vedle babičky na postel. Babička mě vzala za ruku. Sevřela mi prsty, hned jsem si však všimla, že má studené ruce. Zhluboka dýchala, ale znělo to legračně, jako by jí něco v hrudi praskalo.

„Babičko, je ti dobře?“ zeptala jsem se a naklonila se k ní, abych ji jemně políbila na tvář. Obyčejně voněla po tabáku z té spousty cigaret, které kouřila. Dnes jsem však na ní ten pach necítila.

Babička se usmála. „Jsem unavená, holčičko. A budu…“ Babička se nadechla a na okamžik zavřela oči. Když je zase otevřela, posunula se na posteli a řekla: „… budu chvíli pryč.“ Zamračila jsem se. „Kam půjdeš, babi? Můžu jít s tebou?“

Vždycky jsme dobrodružství podnikaly spolu.

Babička se zase usmála, jenže zavrtěla hlavou. „Ne, holčičko. Tam, kam půjdu, za mnou nemůžeš. Ještě ne. Ale jednoho dne, za mnoho let, mě zase uvidíš.“

Maminka za mnou vzlykla, já jsem však jen zmateně hleděla na babičku. „Ale kam půjdeš, babičko? Nechápu to.“

„Domů, srdíčko,“ odpověděla. „Půjdu domů.“

„Doma jsi přece tady,“ namítla jsem.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „tohle není náš pravý domov, holčičko. Tento život… no, je jenom úžasné velké dobrodružství, dokud ho máme. Dobrodružství, které si máme užívat a milovat celým svým srdcem, než se vydáme na největší dobrodružství ze všech.“

Vzrušením jsem vykulila oči a pak se cítila smutně. Opravdu smutně. Spodní ret se mi začal chvět. „Jsme ale nejlepší kamarádky, babičko. Do dobrodružství se vždycky pouštíme spolu. Nemůžeš jít na nějaké beze mě.“

Po tvářích mi začaly stékat slzy. Babička zvedla volnou ruku, aby mi je setřela. Druhou ruku měla stejně studenou jako tu, kterou jsem držela. „Vždycky podnikáme dobrodružství spolu, holčičko, ale tentokrát to nepůjde.“

„Nebojíš se jít sama?“ zeptala jsem se, babička si však jen povzdechla.

„Ne, holčičko, žádný strach necítím. Ani trochu se nebojím.“

„Jenže já nechci, abys odešla,“ žadonila jsem a v hrdle mě začalo bolet.

Babiččina ruka zůstala na mé tváři. „Pořád se ti o mně bude zdát. Neloučíme se.“

Zamrkala jsem a pak ještě jednou. „Jako se tobě zdá o dědečkovi? Vždycky říkáš, že tě navštěvuje ve snech. Že si s tebou povídá a líbá ti ruku.“

„Přesně tak,“ přikývla. Otřela jsem si slzy. Babička mi sevřela ruku a podívala se za mě na mámu. Když zase pohlédla zpátky na mě, pověděla mi: „Zatímco budu pryč, mám pro tebe nápad na nové dobrodružství.“

Ztuhla jsem. „Opravdu?“

Zaslechla jsem, že někdo za mnou položil na stůl sklenici. Chtěla jsem se ohlédnout, ale než jsem to mohla udělat, babička se mě zeptala: „Poppy, co jsem vždycky říkala, že je moje oblíbená životní vzpomínka? Co mě pokaždé přiměje k úsměvu?“

„Dědečkovy pusy. Všechny tvoje vzpomínky na jeho chlapecké polibky, co jsi od něj dostala. Povídala jsi mi, že to jsou tvoje nejoblíbenější vzpomínky. Ani peníze, ani věci, ale pusinky od dědečka, protože byly výjimečné, rozveselily tě a cítila ses milovaná, protože on byl tvoje spřízněná duše. Navždy a věčně tvůj.“

„Přesně tak, holčičko,“ odpověděla. „K tomu tvému dobrodružství…“ Babička se znovu zadívala na mámu. Tentokrát, když jsem se ohlédla, jsem viděla, že drží velkou zavařovací sklenici naplněnou až po víko fůrou růžových papírových srdcí.

„Páni! Co to je?“ vykřikla jsem vzrušeně.

Maminka mi ji podala a babička poklepala na víko. „To je tisíc polibků. Nebo tedy bude, až všechna ta srdíčka vyplníš.“

Vykulila jsem oči a pokusila se všechna ta srdíčka spočítat.

Jenže jsem nemohla. Tisíc je moc!

„Poppy,“ promluvila babička. Vzhlédla jsem a uviděla, že se jí zelené oči lesknou. „Toto je tvoje dobrodružství. Tak chci, aby sis na mě vzpomněla, zatímco budu pryč.“

Zase jsem se podívala na tu sklenici. „Ale já to nechápu.“

Babička sáhla na noční stolek a zvedla pero. Podala mi ho a řekla: „Už jsem nějakou dobu nemocná, holčičko, ale když si vzpomenu na polibky od tvého dědečka, udělá se mi líp. Nejde o ty každodenní pusy, ale o ty výjimečné, při nichž mi srdce málem vyskočilo z hrudi. Ty, při kterých se dědeček ujistil, že na ně nikdy nezapomenu. Polibky v dešti, při západu slunce, polibek na našem maturitním plese… Ty, při nichž mě držel blízko při sobě a šeptal mi do ucha, že jsem nejkrásnější děvče v místnosti.“

Poslouchala jsem a poslouchala a srdce mi přetékalo. Babička ukázala na srdce ve sklenici. „Tato sklenice je pro tebe, aby sis zaznamenala polibky, které dostaneš od chlapců, Poppy. Všechny, při kterých ti srdce málem pukne, ty výjimečné, ty, na něž si budeš chtít vzpomenout, až budeš stará a šedivá jako já. Ty polibky, co tě rozveselí, když si je v mysli vybavíš.“

Ťukala do pera a pokračovala: „Až potkáš chlapce, jehož budeš chtít navždy, kdykoli od něj dostaneš obzvlášť výjimečný polibek, vytáhni to srdíčko a napiš na něj, kde jste se políbili. Potom, až z tebe bude taky babička, budeš o nich vyprávět svému oblíbenému vnoučeti, stejně jako jsem ti já povídala všechno o těch svých. Budeš mít sklenici pokladů – všech výjimečných polibků, z kterých se ti povzneslo srdce.“

Zírala jsem na sklenici a vydechla. „Tisíc je moc. To je fůra pus, babičko!“

Babička se zasmála. „Není to tak moc, jak si myslíš, holčičko. Zejména když najdeš svou spřízněnou duši. Máš před sebou spoustu let.“

Babička se sípavě nadechla a tvář se jí zkrabatila, jako by ji to bolelo. „Babi,“ zavolala jsem, najednou jsem měla strach. Sevřela mi ruku a otevřela oči, tentokrát jí po bledé tváři stekla slza. „Babičko?“ zopakovala jsem tišeji.

„Jsem unavená, holčičko. Jsem unavená a už je skoro čas jít. Jen jsem tě chtěla ještě naposledy vidět a dát ti tuhle sklenici. A políbit tě, abych na tebe mohla v nebi každý den vzpomínat, dokud tě znovu neuvidím.“

Spodní ret se mi znovu začal chvět. Babička zavrtěla hlavou. „Neplač, holčičko. Tohle není konec. Jen malá přestávka v našich životech. A budu na tě dohlížet, každičký den. Budu v tvém srdci. Budu v kvetoucím hájku, který máme tak rády, ve slunci a ve větru.“

Babičce zacukalo v očích a maminka mi položila ruce na ramena. „Poppy, dej babičce pusu. Je teď unavená. Potřebuje odpočívat.“

Zhluboka jsem se nadechla, naklonila se a dala babičce pusu na tvář. „Mám tě ráda, babičko,“ zašeptala jsem. Babička mě pohladila po vlasech.

„Taky tě mám ráda, holčičko. Jsi světlo mého života. Nikdy nezapomeň, že jsem tě milovala tak moc, jak jen babička může milovat svou malou vnučku.“

Držela jsem ji za ruku a nechtěla ji pustit, jenže tatínek mě zvedl z postele, a tak se naše ruce odtrhly. Pevně jsem svírala sklenici a slzy mi kapaly na podlahu. Táta mě postavil na zem, a když jsem se otočila k odchodu, babička na mě ještě zavolala:

„Poppy?“

Ohlédla jsem se. Babička se na mě usmívala. „Nezapomeň, měsíční paprsky v srdci a v úsměvu slunce…“

„Nikdy nezapomenu,“ slíbila jsem, ale cítila se nešťastně. Bylo mi smutno. Slyšela jsem maminku, jak za mnou pláče. Na chodbě kolem nás prošla Dýdý a sevřela mi rameno. I ona se tvářila smutně.

Nechtěla jsem tu být. Nechtěla jsem být dál v tomto domě. Otočila jsem se a vzhlédla k tátovi. „Tati, můžu jít do kvetoucího hájku?“

Tatínek si povzdechl. „Ano, beruško. Přijdu se za tebou později podívat. Jenom buď opatrná.“ Viděla jsem, že táta vytáhl mobil a někomu zavolal. Požádal toho člověka, aby na mě dohlídl, zatímco budu v hájku, ale odběhla jsem dřív, než jsem mohla zjistit, s kým to mluvil. Zamířila jsem k hlavním dveřím a tiskla si sklenici s prázdnými srdíčky k hrudi. Vyběhla jsem z domu na verandu. Utíkala jsem pořád dál a nezastavovala se.

Po tvářích mi tekly slzy. Zaslechla jsem, že na mě někdo volá.

„Poppy! Poppy, počkej!“

Ohlédla jsem se a uviděla Runeho, jak mě sleduje. Stál na jejich verandě, ale okamžitě vystartoval po trávě za mnou. Jenže jsem se nezastavovala, dokonce ani kvůli Runemu. Musela jsem se dostat k těm rozkvetlým třešním. Bylo to babiččino oblíbené místo. Chtěla jsem být na jejím oblíbeném místě, protože mi bylo smutno, že odchází. Odchází do nebe.

Jejího pravého domova.

„Poppy, počkej! Zpomal!“ zařval Rune, když jsem zahnula za roh do hájku v parku. Proběhla jsem vchodem – velké kvetoucí stromy v plném rozkvětu nad mou hlavou vytvořily tunel. Tráva pod nohama byla zelená a obloha nade mnou modrá. Stromy pokrývaly jasně růžové a bílé okvětní lístky. Na konci hájku stál největší strom ze všech, větve mu visely nízko a jeho kmen byl ten nejtlustší v celém hájku.

Byl to Runeho a můj nejoblíbenější strom. A taky babiččin.

Nemohla jsem popadnout dech. Když jsem doběhla k babiččinu oblíbenému stromu, sesula jsem se na zem a stiskla sklenici, zatímco mi po tvářích stékaly slzy. Uslyšela jsem Runeho, že se vedle mě zastavil, ale nevzhlédla jsem.

„Poppymin?“ vydechl Rune. Tak mi říkal. Norsky to znamenalo „moje Poppy“. Líbilo se mi, když na mě mluvil norsky.

„Poppymin, neplač,“ zašeptal.

Jenže jsem si nedokázala pomoct. Nechtěla jsem, aby mě babička opustila, i když jsem věděla, že musí. Věděla jsem, že až se vrátím domů, babička už tam nebude – ani teď, ani nikdy jindy.

Rune se posadil vedle mě, přitáhl mě k sobě a objal mě. Přitulila jsem se k jeho hrudi a plakala. Milovala jsem Runeho objetí, protože mě vždycky držel tak pevně. „Moje babička, Rune, je nemocná a opouští nás.“

„Vím, mamka mi to řekla, když jsem se vrátil ze školy.“ Přikývla jsem s hlavou na jeho hrudi. Když už jsem nemohla dál plakat, narovnala jsem se a otřela si slzy. Podívala jsem se na Runeho, který mě pozoroval. Pokusila jsem se usmát. Když jsem to zvládla, vzal mě za ruku a zvedl si ji ke hrudi.

„Je mi líto, že jsi smutná,“ řekl a sevřel mi ruku. Tričko měl teplé od sluníčka. „Chci, abys nikdy nebyla smutná. Jsi Poppymin, pořád se usmíváš. Vždycky jsi šťastná.“

Popotáhla jsem nosem a opřela si hlavu o jeho rameno. „Já vím. Jenže babička je moje nejlepší kamarádka, Rune, a už s ní nikdy nebudu.“

Rune nejdřív nic neříkal a potom prohlásil: „Já jsem taky tvůj nejlepší kamarád. A já nikam nejdu. Slibuju. Navždy a věčně.“

Najednou mě přestalo tak moc bolet na hrudi. Přikývla jsem. „Poppy a Rune navěky,“ pronesla jsem.

„Navěky,“ zopakoval.

Chvíli jsme mlčeli, dokud se Rune nezeptal: „Na co je ta sklenice? Co je uvnitř?“

Odtáhla jsem ruku a zvedla sklenici do vzduchu. „Babička mi přichystala nové dobrodružství. Takové, co mi vydrží na celý život.“

Rune se zamračil a dlouhé blond vlasy mu spadly do očí. Odhrnula jsem mu je dozadu a on se pousmál, když jsem to udělala. Všechny holky ve škole chtěly, aby se na ně takhle usmál – prozradily mi to. Ale on se usmíval jenom na mě.

Řekla jsem jim, že ho stejně nemůžou mít, protože je můj nejlepší kamarád a nemíním se o něj dělit.

Rune ukázal na sklenici. „Nechápu to.“

„Vzpomínáš si, jaké jsou nejoblíbenější vzpomínky mojí babičky? Už jsem ti to jednou říkala.“

Poznala jsem, že Rune usilovně přemýšlí, a potom náhle odpověděl: „Pusy od tvého dědečka?“

Přikývla jsem a odtrhla světle růžový okvětní lístek z větve třešně, která se skláněla vedle mě. Zírala jsem na ten lístek. Babička je měla nejradši. Měla je ráda, protože nevydrží dlouho. Povídala mi, že nejlepší a nejkrásnější věci na světě nikdy netrvají dlouho. Tvrdila, že třešňový kvítek je moc nádherný na to, aby kvetl celý rok. Je o to výjimečnější, protože má krátký život. Stejně jako samuraj – nesmírná krása, rychlá smrt.

Nebyla jsem si pořád moc jistá tím, co to všechno znamená, ale říkala mi, že čím budu starší, tím líp tomu budu rozumět. Myslím, že měla pravdu. Protože moje babička není moc stará a odchází pryč mladá – tak to aspoň říkal tatínek. Možná proto se jí třešňové květy tak moc líbí. Protože ona je úplně stejná.

„Poppymin?“

Runeho hlas mě přiměl vzhlédnout.

„Mám pravdu? Byly pusy od tvého dědečka nejoblíbenější vzpomínky tvojí babičky?“

„Ano,“ odpověděla jsem a upustila okvětní lístek, „všechny ty polibky, co od něj dostala, z kterých jí skoro puklo srdce. Babička říkala, že jeho polibky byly ty nejlepší na světě. Protože znamenaly, že ji moc miluje. Že mu na ní záleží a že jí má rád přesně takovou, jaká je.“

Rune hleděl na tu sklenici a odfrkl si. „Pořád tomu nerozumím, Poppymin.“

Zasmála jsem se, protože našpulil rty a zašklebil se. Měl krásné rty – opravdu široké, ve tvaru dokonalého Amorova luku. Otevřela jsem sklenici a vytáhla prázdné růžové papírové srdce. Podržela jsem ho ve vzduchu mezi námi. „Tohle je prázdná pusinka.“ Ukázala jsem na sklenici. „Babička mi řekla, že jich mám za život nasbírat tisíc.“ Vložila jsem srdíčko zpátky do sklenice a vzala Runeho za ruku. „Je to nové dobrodružství, Rune. Mám nasbírat tisíc polibků, než umřu, od své spřízněné duše.“

„Já… cože… Poppy? Mám v tom zmatek!“ prohlásil. Slyšela jsem v jeho hlase zlost. Rune občas dokázal být náladový, když ho to popadlo.

Vytáhla jsem z kapsy pero. „Když mi dá kluk pusu, která bude tak výjimečná, že mi z ní skoro pukne srdce – počítají se jen ty obzvlášť mimořádné – musím zapsat na tahle srdíčka podrobnosti. Abych mohla, až budu šedivá a stará, vyprávět svým vnoučatům o výjimečných polibcích ve svém životě. A o tom milém klukovi, který mi je dal.“

Nadšením jsem vyskočila na nohy. „Tohle po mně chtěla babička, Rune. Takže musím začít brzy! Chci to pro ni udělat.“ Rune taky vyskočil. A právě v té chvíli poryv větru zavál třešňové okvětní plátky naším směrem. Usmála jsem se, ale Rune se neusmíval. Po pravdě vypadal dost naštvaně.

„Budeš líbat nějakého kluka kvůli sbírce ve sklenici? Výjimečného? Kterého miluješ?“ chtěl vědět.

Přikývla jsem. „Tisíc polibků, Rune! Celý tisíc!“

Rune zavrtěl hlavou a zase našpulil rty. „NE!“ zařval. Přestala jsem se usmívat.

„Cože?“ hlesla jsem.

Rune udělal krok ke mně a rozhodně vrtěl hlavou. „Ne! Nechci, abys pusinkovala nějakého kluka kvůli své sbírce! To nedovolím!“

„Ale –“ chystala jsem se něco namítnout, Rune mě však chytil za ruku.

„Jsi moje nejlepší kamarádka,“ prohlásil, nadmul hruď a přitáhl mě k sobě. „Nechci, aby ses pusinkovala s kluky!“

„Jenže já musím,“ vysvětlila jsem a ukázala na sklenici.

„Kvůli svému dobrodružství musím. Tisíc polibků je spousta, Rune. Strašně moc! Budeš pořád můj nejlepší kamarád. Nikdo nikdy pro mě nebude znamenat víc než ty, hlupáčku.“

Tvrdě na mě hleděl, potom se zadíval na tu sklenici. Na hrudi mě zabolelo. Z jeho výrazu jsem poznala, že z toho nemá radost. Zase měl špatnou náladu.

Přistoupila jsem k němu blíž a Rune mi pohlédl do očí.

„Poppymin,“ pronesl hlubším hlasem – tvrdším a pevnějším. „Poppymin! Znamená to moje Poppy. Navěky, napořád. Jsi MOJE Poppy!“

Otevřela jsem pusu, abych na něj zařvala, že tohle je moje dobrodružství, které musím podniknout. Jenže jakmile jsem to udělala, Rune se naklonil a přitiskl své rty na moje ústa.

Ztuhla jsem. Nedokázala jsem pohnout ani jedním svalem, když jsem na svých rtech ucítila ty jeho. Byly teplé a chutnaly jako skořice. Potom mi vítr vehnal do tváře jeho dlouhé vlasy. Začaly mě lechtat na nose.

Rune se odtáhl, ale pořád stál s tváří blízko mojí. Pokusila jsem se nadechnout, jenže v hrudi jsem cítila zvláštní pocit, takový lehoučký a nadýchaný. Srdce mi prudce bušilo. Tak rychle, že jsem si přitiskla ruku na hrudník, abych cítila, jak uhání.

„Rune,“ zašeptala jsem. Zvedla jsem ruku a přitiskla si prsty na rty. Rune zamrkal, a ještě jednou, zatímco mě pozoroval. Odtáhla jsem ruku a přitiskla prsty na jeho rty.

„Tys mi dal pusu,“ zašeptala jsem zaskočeně. Rune mě chytil za ruku a naše spojené ruce sklonil ke svému boku.

„Já ti dám tisíc polibků, Poppymin. Všech tisíc. Nikdo jiný tě nikdy nebude líbat, jenom já.“

Vytřeštila jsem oči, ale srdce mi nezpomalovalo. „To bude navěky, Rune. Jestli mi nemá dát pusu nikdy nikdo jiný, znamená to, že budeme spolu úplně napořád!“

Rune přikývl a usmál se. Moc často se neusmíval. Obyčejně se jen pousmál nebo uculil. Ovšem měl by se usmívat – byl skutečně krásný, když to dělal. „Já vím. Protože my spolu budeme navždy a věčně. Navěky, pamatuješ?“

Pomalu jsem přikývla a pak naklonila hlavu na stranu.

„Dáš mi všechny moje pusy? Dost na to, aby naplnily celou sklenici?“ zajímala jsem se.

Rune se zase malinko usmál. „Všechny. Naplníme celou sklenici, nebo i víc. Nasbíráme daleko víc než tisíc.“

Zalapala jsem po dechu. Náhle jsem si vzpomněla na tu sklenici. Vytrhla jsem mu ruku, abych mohla vzít pero a otevřít víko. Vytáhla jsem prázdné srdíčko a pustila se do psaní. Rune si přede mě klekl a položil ruku na moji, zastavil mě.

Zmateně jsem vzhlédla. Polkl, zastrčil si dlouhé vlasy za ucho a zeptal se: „Když… jsem ti… dal pusu, tvoje srdce… skoro puklo? Bylo to mimořádné? Říkala jsi, že jenom výjimečné polibky se zapisují na srdíčka do sklenice.“ Zahořely mu tváře a sklopil oči.

Bez rozmyslu jsem se k němu naklonila a objala ho kolem krku. Přitiskla jsem tvář na jeho hrudník a poslouchala jeho srdce.

Bilo stejně rychle jako moje.

„Ano, Rune. Bylo to tak výjimečné, jak to jenom jde.“

Cítila jsem, že se Rune nad mou hlavou usmál, a pak jsem se odtáhla. Překřížila jsem nohy a položila papírové srdíčko na víko sklenice. Rune se posadil do tureckého sedu naproti mně.

„Co tam napíšeš?“ vyzvídal. Poklepala jsem se perem do rtů a usilovně přemýšlela. Napřímila jsem se, naklonila se a přiložila pero k papírku.

Polibek č. 1

S mým Runem.

V kvetoucím hájku.

Srdce mi málem puklo.

Když jsem to dopsala, vložila jsem srdíčko do sklenice a pevně zavřela víko. Vzhlédla jsem k Runemu, který mě celou dobu sledoval, a pyšně oznámila: „Tak, mám svou první pusu od kluka!“

Rune přikývl a sklopil oči k mým rtům. „Poppymin?“

„Ano?“ zašeptala jsem. Rune se natáhl po mojí ruce a začal na ní prstem kreslit vzorce.

„Můžu… můžu ti dát ještě jednu?“

Polkla jsem a v břiše ucítila motýlky. „Chceš mi dát pusu znovu… už?“

Rune přikývl. „Už jsem ti chtěl dát pusu nějakou dobu. Ano, jsi moje a líbí se mi to. Líbí se mi, když se naše rty dotýkají. Ty tvoje chutnají tak sladce.“

„Měla jsem k obědu sušenku. Oříškovou. Babiččinu oblíbenou,“ vysvětlila jsem.

Rune se zhluboka nadechl a naklonil se ke mně. Vlasy mu vletěly do obličeje. „Chci to zopakovat.“

„Dobře.“

Rune mi dal pusu.

A nepřestával mě líbat a nepřestával.

Večer už jsem měla ve sklenici čtyři další polibky.

Když jsem se vrátila domů, maminka mi řekla, že babička odešla do nebe. Co nejrychleji jsem odběhla do svého pokojíčku. Chtěla jsem co nejdřív usnout. Jak babička slíbila, zdálo se mi o ní. Pověděla jsem jí o těch pěti polibcích od Runeho.

Babička se široce usmála a dala mi pusu na líčko.

Tušila jsem, že tohle bude nejlepší dobrodružství v životě.

2

Hudební noty a plameny ohňů

RUNE

Před dvěma lety

Věk: 15 let

Když se usadila na jevišti, nastalo ticho. Tedy, neztichlo úplně všechno – zatímco si moje Poppy opatrně sedala, mně v uších hučela rychle proudící krev. V černých šatech bez rukávů, s dlouhými hnědými vlasy vyčesanými do drdolu a s bílou mašlí na temeni vypadala kouzelně.

Zvedl jsem foťák, který mi pořád visel kolem krku, a přiblížil hledáček k oku, zrovna když položila smyčec na struny violoncella. Zachytit ji v tomhle okamžiku se mi vždycky moc líbilo. V okamžiku, kdy zavřela své velké zelené oči a kdy jí přes obličej přeletěl ten nejdokonalejší výraz – takový, který mívala těsně předtím, než začala hrát. Výraz čiré vášně pro zvuk, který bude následovat.

V pravou chvíli jsem pořídil snímek a vzápětí se ozvala melodie. Sklonil jsem foťák a soustředil se pouze na ni. Nedokázal bych ji fotit, zatímco hraje. Zkrátka jsem se nemohl přimět k tomu, abych si nechal ujít jakoukoli část toho, jak na tom pódiu vypadá.

Pousmál jsem se, když se její tělo začalo houpat do rytmu hudby. Tuhle melodii milovala, hrála ji tak dlouho, co si jen pamatuju. Nepotřebovala k tomu noty, píseň Greensleeves vycházela z její duše skrz její smyčec.

Nedokázal jsem z ní spustit oči, a zatímco Poppy kroutila rty, srdce mi bušilo jako nějaký zatracený buben. Když se soustředila na obtížné pasáže, na tvářích jí vyskočily hluboké ďolíčky. Oči nechávala zavřené, ovšem poznali byste, které části melodie miluje nejvíc. Hlava se jí při tom naklonila na stranu a na tváři se jí objevil široký úsměv.

Lidé moc nerozuměli tomu, že po tak dlouhé době patří pořád ke mně. Bylo nám teprve patnáct, ale od toho dne, kdy jsem jí v osmi letech dal v kvetoucím hájku první pusu, pro mě žádná jiná neexistovala. Co se ostatních holek týkalo, jako bych nosil pásku přes oči. Viděl jsem jenom Poppy. Můj svět obývala pouze ona.

Lišila se od všech holek z naší třídy. Poppy byla svérázná. Nezáleželo jí na tom, co si o ní lidé myslí – nikdy ji to netrápilo. Hrála na cello, protože to milovala. Četla knihy, učila se pro zábavu a probouzela se za úsvitu, aby mohla sledovat východ slunce.

Právě proto pro mě znamenala všechno. Navždycky byla moje. Protože byla unikátní. Výjimečná ve městě plném tupců jako přes kopírák. Nechtěla povzbuzovat, pomlouvat ani nahánět kluky. Věděla, že má mě, stejně jako jsem já měl ji.

Jeden pro druhého jsme byli vším, nikoho jiného jsme nepotřebovali.

Poposedl jsem si, protože se zvuk cella ztišil a Poppy se blížila s písní ke konci. Znovu jsem zvedl fotoaparát a pořídil snímek, když Poppy zvedla smyčec ze strun a krásný obličej jí ozdobil spokojený výraz.

Potlesk mě přiměl foťák sklonit. Poppy si odtáhla nástroj od hrudi a vstala. Malinko se uklonila, potom se zadívala do hlediště. Když se její oči střetly s mými, usmála se.

Měl jsem pocit, že mi srdce vyskočí z hrudi.

Na oplátku jsem se na ni uculil a prsty si odhrnul dlouhé blond vlasy z obličeje. Poppy zrůžověly tváře, vzápětí odešla z pódia na levou stranu a hlediště zaplavilo světlo. Poppy vystupovala jako poslední. Vždycky celé představení uzavírala. Byla nejlepší hudebnicí v naší věkové kategorii v okrese. Podle mě zastiňovala dokonce i všechny ve třech věkových skupinách nad sebou.

Jednou jsem se jí zeptal, jak je možné, že umí hrát tak dobře. Odpověděla mi, že melodie proudí z jejího smyčce stejně snadno, jako dýchá. Takový talent mi nešel na rozum. Jenže to zkrátka byla Poppy, nejúžasnější holka na světě.

Jakmile potlesk zeslábl, lidé začali z hlediště odcházet. Ucítil jsem na paži ruku. Paní Litchfieldová si otírala slzu. Kdykoli Poppy hrála, její máma plakala.

„Rune, zlato, musíme odvézt tyhle dvě domů. Můžeš tu počkat na Poppy?“

„Ano, madam,“ odpověděl jsem a tiše se nad Idou a Savannou zasmál. Obě Poppyiny sestry, jedná devítiletá, druhá o dva roky starší, na sedadlech spaly. O hudbu se narozdíl od Poppy moc nezajímaly.

Pan Litchfield obrátil oči v sloup a nedbale na mě mávl, potom se otočil, aby holky probudil a odvezl je domů. Paní Litchfieldová mi dala pusu na čelo a pak všichni čtyři odešli.

Jak jsem procházel uličkou, zaslechl jsem zprava někoho šeptat a chichotat se. Zadíval jsem se přes sedadla a zahlédl skupinku prvaček – všechny koukaly mým směrem. Sklopil jsem hlavu a nevšímal si jich.

Stávalo se to často. Neměl jsem páru, proč mi tolik holek věnovalo tak moc pozornosti. Byl jsem s Poppy tak dlouho, co mě znaly. O nikoho jiného jsem nestál. Přál jsem si, aby se mě přestaly snažit odloudit od mé holky – nikdy se to nestane.

Prošel jsem východem a vydal se ke dveřím do zákulisí. Vzduch tu byl tak teplý a dusný, že se mi černé tričko lepilo k hrudi. Do tohohle jarního horka byly asi moje černé džíny a vysoké černé boty moc teplé, jenže jsem chodil takhle oblečený bez ohledu na počasí.

Všiml jsem si, že se účinkující už začínají hrnout ze dveří; zády jsem se opřel o stěnu koncertního sálu a botou se dotýkal bílé cihlové zdi. Paže jsem si překřížil na hrudi a zase je spustil, jenom abych si odhrnul vlasy z očí.

Sledoval jsem interprety v obležení svých rodin a pak znovu zahlédl ty holky, které na mě předtím zíraly. Sklopil jsem oči k zemi. Nechtěl jsem, aby za mnou přišly. Neměl jsem jim co říct.

Pořád jsem ještě upíral oči do země, když jsem zaslechl, jak se ke mně blíží kroky. Vzhlédl jsem ve chvíli, kdy se mi na hruď vrhla Poppy, omotala mi paže kolem zad a pevně mě sevřela.

Krátce jsem se zasmál a sevřel ji taky. Už jsem měřil přes metr osmdesát a Poppy byla o třicet centimetrů menší, takže jsem se nad ní tyčil. Líbilo se mi to, protože tak její tělo k mému dokonale pasovalo.

Zhluboka jsem se nadechl sladké vůně jejího parfému a přitiskl tvář k její hlavě. Poppy mě ještě naposledy sevřela, než se odtáhla a usmála se na mě. S řasenkou a světlým make-upem vypadaly její zelené oči ještě větší. Rty měla růžové a díky jejímu třešňovému balzámu se leskly.

Vyjel jsem rukama vzhůru po jejím těle a zastavil se až u jejích hebkých tváří. Poppy se zachvěly řasy, vypadala tak sladce.

Dychtil jsem po doteku jejích rtů, proto jsem pomalu sklonil hlavu a skoro se usmál, když jsem uslyšel, jak se jí zadrhl dech – dělávala to pokaždé v okamžiku těsně předtím, než se naše rty setkaly.

Když se naše rty střetly, vydechl jsem nosem. Poppy vždycky chutnala takhle – jako třešně. Chuť jejího balzámu na rty mi zaplavila ústa. A Poppy mi polibek oplácela a drobnýma rukama se mě pevně držela za černé tričko.

Pomalu a jemně jsem ji líbal, nakonec jsem se odtáhl a na napuchlé rty jí vtiskl ještě tři krátké, jako peříčko lehké polibky. Nadechl jsem se a sledoval, jak Poppy zacukala víčka a otevřela oči.

Zorničky měla rozšířené. Olízla si spodní ret, než se na mě srdečně usmála.

„Polibek číslo tři sta padesát dva. S Runem u zdi koncertního sálu.“ Zadržel jsem dech a čekal na její další větu. Třpyt v Poppyiných očích mi prozradil, že slova, která jsem doufal, že uslyším, z jejích rtů splynou. Naklonila se blíž ke mně, stoupla si na špičky a zašeptala: „A moje srdce málem puklo.“ Zapisovala si pouze ty výjimečné polibky. Jenom ty, z nichž měla pocit, že jí přetéká srdce. Kdykoli jsme se políbili, čekal jsem na tahle slova.

A když je vyslovila, naprosto mě ohromila svým úsměvem. Poppy se zasmála. Když jsem slyšel štěstí v jejím hlase, nemohl jsem si pomoct, abych se široce neusmál. Věnoval jsem jí na rty další rychlý polibek a ustoupil, abych ji objal kolem ramen. Přitáhl jsem si ji blíž a opřel se tváří o její hlavu. Poppy mě chytila kolem pasu a vedl jsem ji pryč. Najednou jsem ucítil, jak se napjala.

Zvedl jsem hlavu a uviděl, že ty prvačky na Poppy ukazují a něco si mezi sebou šeptají. Upíraly oči na Poppy v mém objetí. Sevřel jsem čelisti. Nesnášel jsem, že se k ní takhle chovají – ze žárlivosti. Většina z těch holek nikdy nedala Poppy šanci, protože chtěly to, co měla ona. Poppy tvrdila, že jí na tom nezáleží, jenže jsem poznal, že to tak není. To, že vedle mě ztuhla, mi to jasně prozradilo.

Přesunul jsem se před Poppy a čekal, až zvedne hlavu. Jakmile to udělala, nařídil jsem jí: „Nevšímej si jich.“

Žaludek se mi stáhl, když jsem na její tváři spatřil nucený úsměv. „Ignoruju je, Rune. Nezáleží mi na nich.“

Naklonil jsem hlavu na stranu a povytáhl obočí. Poppy potřásla hlavou. „Nezáleží, opravdu,“ pokusila se zalhat. Zadívala se za mě a pokrčila rameny. Jakmile mi pohlédla do očí, dodala:

„Ale rozumím tomu. Se na sebe podívej, Rune. Jsi nádherný kluk. Vysoký, záhadný, exotický… z Norska!“ Zasmála se a přitiskla mi dlaň na hruď. „Navíc vypadáš trochu jako drsňák, co má svůj nezávislý styl. Holky si nemůžou pomoct, aby po tobě netoužily. Protože ty jsi ty. Jsi dokonalý.“

Přistoupil jsem k ní blíž a sledoval, jak vykulila zelené oči.

„A tvůj,“ zdůraznil jsem. Z ramen jí opadlo napětí.

Vklouzl jsem rukou do té její, která ležela na mé hrudi.

„A nejsem záhadný, Poppymin. Víš o mně úplně všechno – nic netajím, nemám tajemství.“

„Přede mnou,“ dodala a znovu se mi zadívala do očí. „Pro mě nejsi záhadou, ale pro všechny ostatní holky z naší školy ano. Všechny po tobě touží.“

Povzdychl jsem si a začínal být naštvaný. „Všechno, co chci já, jsi ty.“ Poppy mě pozorovala, jako by se z mého výrazu pokoušela něco zjistit. To mě naštvalo ještě víc. Propletl jsem naše prsty a zašeptal: „Navěky.“

Tomu se Poppy nefalšovaně usmála. „Navždy a věčně,“ pronesla tiše na oplátku.

Opřel jsem se čelem o její, sevřel její tváře do dlaní a ujistil ji: „Chci tebe a jenom tebe. Je to tak od chvíle, kdy mi bylo pět a tys mi potřásla rukou. Žádná holka to nikdy nezmění.“

„Fakt?“ zeptala se Poppy. V jejím sametovém hlase jsem zase slyšel humor.

„Ja,“ odpověděl jsem norsky a její sladký smích mi zaplavil uši. Líbilo se jí, když jsem na ni mluvil svým mateřským jazykem. Políbil jsem ji na čelo a chytil ji za ruce. „Tvoji rodiče už museli odvézt holky domů – řekli mi, ať ti to vyřídím.“

Přikývla a potom ke mně nervózně vzhlédla. „Co říkáš na dnešní vystoupení?“

Obrátil jsem oči v sloup a nakrčil nos. „Hrozné, jako vždycky,“ pronesl jsem suše.

Poppy se zasmála a praštila mě do paže. „Rune Kristiansene! Nebuď tak krutý!“ spílala mi.

„Fajn,“ řekl jsem naoko naštvaně. Přitáhl jsem si ji k hrudi, chytil ji kolem zad a sevřel jako v pasti. Vyjekla, když jsem ji začal líbat po tváři nahoru a dolů a držel její ruce pevně u těla. Sjel jsem rty na její hrdlo a zaslechl, jak se jí zadrhl dech a smích se vytratil.

Putoval jsem ústy až k jejímu ušnímu lalůčku a zatahal za něj zuby. „Byla jsi úžasná,“ zašeptal jsem. „Jako vždycky. Dokonalá. Pódium patřilo jenom tobě. Všichni v sále ti patřili.“

„Rune,“ zamumlala šťastně.

Odtáhl jsem se, ale nepouštěl ji z náručí. „Nikdy na tebe nejsem pyšnější, než když tě vidím nahoře na pódiu,“ přiznal jsem.

Poppy se začervenala. „Rune,“ pronesla ostýchavě, jenže jsem sklonil hlavu, aby nemohla uhnout očima, když se pokusila odtáhnout. „Carnegie Hall, pamatuj. Jednoho dne tě budu sledovat, jak hraješ v Carnegie Hall v New Yorku.“

Poppy dokázala vyprostit jednu ruku z mého sevření a mírně mě poplácala po paži. „Ty mi lichotíš.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nikdy. Jenom ti vždycky říkám pravdu.“

Poppy přitiskla rty na moje ústa a já jsem ten polibek ucítil až v palcích u nohou. Když se odtáhla, pustil jsem ji a propletl naše prsty.

„Půjdeme na hřiště?“ zeptala se Poppy, jakmile jsem ji začal odvádět přes parkoviště pryč. Když jsme míjeli tu skupinku prvaček, přitáhl jsem si ji blíž k sobě.

„Radši bych s tebou byl sám,“ odpověděl jsem.

„Jorie se ptala, jestli tam přijdeme. Jsou tam všichni.“ Poppy ke mně vzhlédla. Podle toho, jak se jí kroutily rty, jsem poznal, že se mračím. „Je pátek večer, Rune. Je nám patnáct a tys právě většinu večera strávil tím, že jsi sledoval, jak hraju na cello. Do večerky máme hodinu a půl, tak bychom se měli sejít s kamarády jako normální puberťáci.“

„Dobrá,“ vydechl jsem a objal ji kolem ramen. Sklonil jsem se, přiblížil ústa k jejímu uchu a dodal: „Ale zítra tě budu mít jenom pro sebe.“

Poppy mě objala kolem pasu a pevně mě sevřela. „Slibuju.“ Zaslechli jsme, jak ty holky za námi zmínily moje jméno.

Otráveně jsem si povzdychl a Poppy se na okamžik napjala.

„Je to proto, že jsi jiný, Rune,“ promluvila Poppy, aniž by vzhlédla. „Zajímáš se o umění a fotografování. Chodíš v černém oblečení.“ Zasmála se a zavrtěla hlavou. Odhrnul jsem si vlasy z obličeje a Poppy na mě ukázala. „Ale hlavně je to kvůli tomuhle.“

Zamračil jsem se. „Kvůli čemu?“

Zvedla ruku a zatahala mě za pramen dlouhých vlasů. „Když děláš tohle. Když si takhle shrnuješ vlasy dozadu.“ Pobaveně jsem vytáhl obočí. Poppy pokrčila rameny. „Jsi při tom zkrátka neodolatelný.“

„Ja?“ vydechl jsem a vzápětí se před Poppy zastavil a přehnaně si prohrabával vlasy dozadu, dokud se nezačala smát.

„Neodolatelný, jo? I pro tebe?“

Poppy se hihňala a stáhla mi ruku z vlasů, aby do ní vklouzla svou dlaní. Zatímco jsme šli po pěšině ke hřišti – což byl plácek v parku, kde se večer poflakovali studenti z naší školy –

Poppy promluvila: „Opravdu mě netrápí, že tě ostatní hol ky pozorují, Rune. Vím, co ke mně cítíš, protože úplně totéž k tobě cítím já.“ Poppy vtáhla do úst spodní ret. Věděl jsem, že to znamená, že je nervózní, jenže jsem netušil proč, dokud nedodala: „Jediná holka, která mi leží v hlavě, je Avery. Protože o tebe usiluje hodně dlouho a jsem si docela jistá, že by udělala cokoli, aby tě získala.“

„Vůbec nic.“

„Můžu se podívat?“

Table of Contents

Věnování

Prolog

1 Zlomená srdce a sklenice na pusinky

2 Hudební noty a plameny ohňů