Copyright © Jiří Fidler, 2023

Maps © Jiří Fidler – Jaroslav Synek, 2023

Photos © AKPR Praha, ČTK Praha, NA Praha, VÚA Praha

ISBN 978-80-242-9733-0

Obsah

- PŘEDMLUVA ZCELA OSOBNÍ

- PODĚKOVÁNÍ

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- PŘÍLOHA 1

- PŘÍLOHA 2

PŘEDMLUVA ZCELA OSOBNÍ

President Ludvík Svoboda. Jeho oficiální portrét jsem vídal denně jako žák základní devítileté školy, od jara 1968 do jara 1975, v každé třídě vlevo nad tabulí. Měli jsme jej zarámován v klubovně po dobu existence oddílu, přičemž zde byla použita obálka časopisu Junák. Na jeho volbu presidentem republiky si pamatuji dosti přesně, protože můj dědeček Rudolf Fidler se tehdy vrátil z Prahy, kam neváhal z východočeského Kostelce nad Orlicí zajet, a nadšeně hovořil o tom, že tímto činem jsou rehabilitováni všichni legionáři. Kniha v červené vazbě, 1. svazek Cestami života, která se nacházela v knihovně mého druhého dědečka Josefa Kováříčka, byla jednou z prvních odborných publikací, které jsem četl. Patřila ke knihám, jež mne přivedly k povolání historika. Právě z ní jsem získal první informace o bitvě u Zborova či o branné pohotovosti státu na podzim 1938, neboť o těchto tématech se ve škole při výuce dějepisu příliš nemluvilo. Z celé záplavy portrétních fotografií z počátku sedmdesátých let si vzpomínám na černobílou fotografii presidenta v generálském stejnokroji se všemi vyznamenáními in natura. Později jsem na fotografii prováděl svá první faleristická studia, když jsem se snažil určit jinak nepropagované evropské řádové dekorace. V oněch sedmdesátých letech se objevilo mnoho filmů a televizních inscenací s historickou tematikou, v nichž byli ztvárněni někteří naši presidenti. Jiří Pleskot se vynikajícím způsobem zhostil role Edvarda Beneše, Miroslav Zounar mladého Klementa Gottwalda a Michal Dočolomanský mladého Gustáva Husáka. Ale Ludvíka Svobodu ve filmech Osvobození Prahy, Sokolovo a Vojáci svobody nezapomenutelně ztvárnil Ladislav Chudík, což mu přineslo obrovskou popularitu dříve, než byl obsazen do své životní role v televizním seriálu. Pohřeb Ludvíka Svobody jsem zažil již jako abiturient, přičemž jsem byl doslova zaskočen spontánností přihlížejících a truchlících občanů. Tehdy jsem již chápal prázdnotu masových rituálů, jimiž byly prvomájové průvody či listopadové lampionové akce. Při sledování televizního záznamu pohřbu jsem však viděl tisíce a tisíce lidí, kteří smutek nepředstírali. Tehdy jsem pochopil to, co mi vždy říkali oba dědové: „Pan president (nikdy jej jinak nejmenovali), pan president, to je symbol!“

Jako profesionál jsem poznal životní dráhu Ludvíka Svobody z netradičního úhlu, při přípravě výstavy „Vyznamenání presidentů republiky“, jež byla na Pražském hradě otevřena na počátku roku 2000. Laskavostí prof. Zoe Klusákové-Svobodové, která na výstavu zapůjčila dekorace svého otce, jsem měl možnost

přímo vidět a dotýkat se těch řádů, které jsem se o čtvrt století dříve snažil určit na zmíněné fotografii. Již tehdy jsem o možnosti napsání Svobodova životopisu uvažoval, neboť jsem navíc měl možnost seznámit se s částí materiálů v jeho rodinném archivu. K mým úvahám přispěla též poznámka jednoho tehdejšího kolegy, že se o této osobě nedá napsat nic dobrého (dotyčný svůj názor asi změnil, a to nikoli poprvé, neboť je spolupodepsán pod dvěma knihami, v nichž se nachází vcelku positivní, byť místy nepřesná biografická studie Ludvíka Svobody). Ač jsem svůj záměr stále odkládal, knihy, jež jsem od té doby napsal, se Ludvíka Svobody v mnoha případech týkaly. Zatím naposledy jsem se jím zabýval při přípravě výstavy „Neporažená armáda 1938“, konané v budově Poslanecké sněmovny v září 2018. Výstava zobrazila také dvě osobnosti našich vojenských dějin – armádního generála Ludvíka Krejčího, hlavního velitele, a podplukovníka Ludvíka Svobodu, velitele jednoho z tisícovky polních praporů mobilisované armády. Další impuls k zpracování tématu mi opět přinesla vlastní rodina. Manželka pochází z Třebíče, přičemž oba její rodiče se s Ludvíkem Svobodou osobně znali, a převzetí rodinné nemovitosti dává též možnost poznávat genius loci kraje Svobodova dětství a mládí.

Definitivní rozhodnutí ohledně nijak jednoduchého dokončení tak dlouho uvažované práce mi přinesla stupidní vyjádření některých „mluvících hlav“ a „píšících rukou“ v posledním desetiletí, která ale neodezněla ani v současnosti. Vzdělání a profesní čest těchto bytostí, jsou-li vůbec jaké, se ztratily pod ideologickým záštím, hodným prvních let čtyřicátých, případně padesátých. Odmítavá reakce velké části naší veřejnosti, jež se projevila hlavně v elektronických médiích, mne přesvědčila o tom, že oba moji dědové měli pravdu – Ludvík Svoboda byl a stále je symbolem.

Naše moderní dějiny měly a mají personifikovaných symbolů povícero – politických, kulturních, vědeckých, sportovních. Ve vojenské oblasti jich nalezneme také několik – armádního generála Jana Syrového, velitele ruských legií, armádního generála Ludvíka Krejčího, hlavního velitele neporažené armády z podzimu 1938, a také armádního generála Ludvíka Svobodu. Pouze u něho došlo k přenosu příjmení na všechny jemu podřízené, takže dodnes rozumíme pojmům „Svobodovci“, „Svobodovi vojáci“, „Svobodova armáda“.

Lidé se stávají symboly nejen svým konáním, ale také díky prvkům začasté dosti iracionálním. Ty nemají s konkrétními činy mnoho společného, ale spíše charakterizují ducha dané doby a událostí. Jan Syrový se stal symbolem kvůli černé pásce přes oko, následku zranění v předvečer zborovské bitvy. Právě chybějící oko, připodobňující jej k význačnému vojevůdci našich národních dějin, ho v létě 1918, v kritickém okamžiku, postavilo do čela vojenského uskupení, jež dosáhlo překvapivého a až nepochopitelného úspěchu na sibiřské magistrále. Ludvík Svoboda se stal symbolem též díky svému příjmení, které se na počátku roku 1943 stalo součástí hesla „Se Svobodou za svobodu!“ Ovšem aby se symbol mohl nejenom zrodit, ale také dále udržet, musí být všeobecně považován za úspěšný. Obě osoby, jejichž proměna ve vojenské symboly byla zmíněna, prožily své vrcholy i pády. Jan Syrový zůstával symbolem po celé meziválečné období, ale pouze do podzimu roku 1938. Ludvík Svoboda se stal symbolem ve čtyřicátých letech a zůstal jím, přes všechny peripetie osudu, jak se nyní ukazuje, dodnes. Mnohokrát byl a je oslavován, mnohokrát byl a je zatracován, jako positivní symbol však hlasem lidu přetrvává. A hlas lidu jest, jak obecně známo, hlasem Božím …

PhDr. Jiří Fidler, Ph.D.

Kladno, jaro 2023

PODĚKOVÁNÍ

Vědecká práce v oblasti moderních dějin je naprosto závislá na co největší dostupnosti archivních materiálů, což ovšem často naráží na skutečnost, že jejich značná část není v úplnosti zpracována pro předložení badatelské veřejnosti. Problém se rozšiřuje v návaznosti na časový odstup sledovaného tématu od současnosti – čím je téma novější, tím je množství v úplnosti zpracovaného archivního materiálu menší. Zpřístupnění materiálu osobní povahy, pokud se v archivech vůbec nachází, je navíc začasté podmíněno souhlasem dotyčného, případně jeho pozůstalých či dědiců.

Při práci nad monografií o presidentu Ludvíku Svobodovi nebyla situace nijak odlišná, zvláště pak ve sledovaném období šedesátých a sedmdesátých let. Autor měl však štěstí, že se při práci setkal se zcela nadstandardním pochopením ze strany řídících a odborných pracovníků archivních institucí – Archivu Kanceláře presidenta republiky, Národního archivu a Vojenského ústředního archivu. Jeho snaha získala také pochopení u dcery Ludvíka Svobody, prof. Ing. Zoe Klusákové-Svobodové, CSc., jež dala svolení ke studiu veškerých otcových materiálů, a to zcela bez výjimek.

Přesto by práce zůstala jen torzem, pokud by autorovi nebyli mimořádně nápomocni archiváři, kteří mu umožnili prostudovat fondy i jen částečně zpracované. Bez těchto kolegů – PhDr. Júlia Baláže, CSc. (Vojenský ústřední archiv), Mgr. Jiřiny Horákové (Archiv Kanceláře presidenta republiky), PhDr. Lenky Kločkové (Národní archiv), PhDr. Jiřího Křesťana, CSc. (Národní archiv), PhDr. Aleny Noskové (Národní archiv), RSDr. Vladimíra Šlosara (Vojenský ústřední archiv), Bc. Romana Štéra (Národní archiv), PhDr. Františka Štveráka (Národní archiv), PaedDr. Vladimíry Vaníčkové (Archiv Kanceláře presidenta republiky), Viery Žižkové (Vojenský ústřední archiv) a dalších – by monografie v tomto rozsahu vůbec nevznikla, a proto jim patří autorův vřelý dík. Stejně tak patří dík pracovníkům Národní knihovny České republiky v Praze (včetně Slovanské knihovny) a Středočeské vědecké knihovny v Kladně, kde jsem mohl využít potřebnou odbornou literaturu.

Obrovské podpory, včetně poskytnutí jimi získaných archivních materiálů, se autorovi dostalo od několika kolegů historiků, z nichž nelze nezmínit prof. PhDr. Františka Hanzlíka, CSc., a PhDr. Milana Macháčka, Ph.D. Autorské poděkování patří ale všem, s nimiž bylo téma konzultováno a oni přispěli k jeho výsledku různými náměty a připomínkami. Toto poděkování patří také vedení

Společnosti Ludvíka Svobody, z. s., které se odvážně ujalo propagace díla ještě v době, kdy teprve dozrávalo v autorově mysli.

Žádný historik není schopen rozsáhlejší tvůrčí práce bez rodinného zázemí, jež mu vytváří podmínky pro udržení fyzické i psychické rovnováhy. Děkuji proto „všem svým děvčatům“ (matce, manželce a dcerám) za trpělivost a vstřícnost, kterou projevovaly zvláště v oněch dnech a týdnech, kdy se mohly oprávněně tázat, zda já sám, dlouhodobě izolovaný ve své pracovně od vnějšího světa, vůbec existuji.

V neposlední řadě patří poděkování také nakladatelskému domu Euromedia, jež nejen přijalo vydání této monografie za své, ale v průběhu její přípravy souhlasilo jak s výrazným navýšením rozsahu, tak s prodloužením termínu dokončení, jen z určité části zaviněným mimořádnými situacemi, které naši zem v posledních letech potkaly.

KAPITOLA PRVNÍ

POLE ORNÁ A VÁLEČNÁ

(listopad 1895 – prosinec 1921)

V roce 1897 vyšel v pořadí již jedenáctý svazek Ottova slovníku naučného, zahrnující hesla začínající na He až Hy. Mimo jiné se tam objevilo také heslo „Hroznatín“, v němž se uvádělo: „ves na Moravě, hejt. a okr. Velké Meziříčí, fara a pš. Rudíkov; 29 d., 170 ob. č. (1890).“ [1] V jednom z oněch 29 domů právě v té době svoje první kroky v poznávání okolního světa činil maličký Ludvík, nejmladší dítě Jana Svobody (* 1862) a Františky rozené Chalupové (* 1868). Ludvík (narozen 20. listopadu 1890) byl nejmladším z pěti dětí, ovšem dva synové, František (* 1888) a Jan (* 1890), zemřeli krátce po narození. Krátce před Vánocemi roku 1896 ale rodinu postihla nesmírná tragédie, neboť otec Jan Svoboda zemřel na následky smrtelného pokopání koněm ve věku pouhých 34 let. V domku, jenž Svobodovu rodu náležel od léta 1809, zůstala vdova se třemi malými dětmi – Marií (* 1887), Josefem (* 1892) a Ludvíkem.[2] Hospodářství Svobodových nepatřilo k nejmenším, sám Ludvík Svoboda je v únoru 1955 odhadl na 14 ha orné půdy, 7 ha luk a 7 ha lesa, což důstojník jedné z obvodních vojenských správ v září 1965 prostě sečetl a z generálových rodičů málem udělal velkostatkáře.[3] Cosi podobného („Svoboda sa narodil roku 1895 v rodine bohatého sedliaka“) o půlstoletí později tvrdil také jeden slovenský novinářský aktivista.[4]

Rozsáhlé hospodářství nebyla ovdovělá matka se třemi malými dětmi schopna sama zvládnout, a proto se již v roce 1898 vdala za Františka Nejedlého (* 1862). Ke třem dětem z prvního manželství pak postupně přibyly další tři z manželství druhého – Františka (* 1899), František (* 1901) a Anastázie (* 1903).[5] Příchod nového hospodáře umožnil rozrůstající se rodině dosáhnout původního životního standardu, jenž tehdy na vesnici samozřejmě nebyl nijak vysoký. Rodina ale nehladověla a nejstarší dcera se mohla provdat s věnem. Protože dědicem rodného gruntu se měl stát nejstarší syn Josef, bylo třeba již v prvním desetiletí 20. století řešit, jakou životní dráhu nastoupí mladší syn Ludvík. Ten mezitím absolvoval obecnou školu v blízké vesnici Rudíkově a přešel na měšťanskou školu ve Velkém Meziříčí. Jelikož dosahoval dosti dobrých školních výsledků, mohl uvažovat o dalším studiu, a to opět ve Velkém Meziříčí.

Město Velké Meziříčí bylo od konce 19. století významným ekonomickým, kulturním i vzdělávacím střediskem regionu. V roce 1899 tady vznikla Moravská zemská reálná škola (o dva roky později obdržela nově postavenou budovu, kde její pokračovatel sídlí dodnes), mnohem delší tradici však ve městě měla Moravská zemská rolnická (později hospodářská) škola, založená již v roce 1867 péčí místní Hospodářské jednoty.[6] Protože mladý Ludvík tíhl k zemědělské činnosti, rozhodli se rodiče dát jej studovat obor agronomie na této hospodářské škole. Podle zásad, iniciovaných zemským sněmem Markrabství moravského a v roce 1902 schválených vídeňským Ministerstvem kultu a vyučování, byly jednotlivé obory dvouleté a škola svým absolventům zajišťovala nástupní praxi nejen na Moravě, ale také v Dolních Rakousích. Ludvík Svoboda studoval na škole v letech 1910 až 1912,[7] přičemž ji absolvoval s pochvalným uznáním 30. července 1912.[8] Poté prošel povinnou praxí v několika hospodářských dvorech spolupracujících se školou. V lednu 1913 získal, na základě doporučení ředitele školy, místo hospodářského adjunkta v Dolních Rakousích. V městečku Altenmarkt an der Triesting, které se nachází jihozápadně od Vídně v badenském okrese, měl získat nejen povinnou hospodářskou praxi na statku Josefa Seidla,[9] ale také znalosti v pěstování vinné révy. Kromě obecné agronomie to totiž byla jeho příští specializace, kterou si na radu učitelů z hospodářské školy snažil osvojit. V čistě německém prostředí navíc výrazně zlepšil své na škole získané základy němčiny, což byla tehdy druhá obcovací řeč v Markrabství moravském.

Po několika měsících praxe se však Ludvík Svoboda vrátil domů. Rodinu totiž potkala další tragédie, vážně se roznemohl a na následky nemoci zemřel již druhý hospodář, František Nejedlý, Ludvíkův nevlastní otec. Pětačtyřicetiletá matka opět zůstala sama, nyní s pěti dětmi (dcera Marie se již vdala), přičemž nejstarší syn sotva dosáhl jednadvaceti let, takže ještě nebyl zletilý. Na zvládnutí hospodářství bylo třeba všech sil, a proto se mladší syn Ludvík vrátil domů, aby svému jen o tři roky staršímu bratrovi pomohl v nečekané roli hospodáře. Přitom v té době prožíval dvojí žal. Kromě smrti muže, jenž mu péčí nahradil zemřelého otce, přišel také o svoji první lásku, dívku Marii z blízkých Otaslavic, jež zemřela ve velkomeziříčské nemocnici na zápal mozkových blan.[10] Proto musel na nějaký čas zapomenout na vlastní budoucnost a pomoci rodině zvládnout složitou situaci, a to minimálně do roku 1916, kdy měl jeho starší bratr dosáhnout zletilosti a plně převzít rodinné hospodářství.

Další měsíce plynuly Ludvíku Svobodovi v pilné práci v rodné vesnici. Díky odbornému vzdělání mohl být staršímu bratrovi nápomocen v těch okamžicích, kdy se musel jako faktický hospodář rozhodovat bez potřebných předchozích zkušeností. Přes usilovnou práci doma však Ludvíkovi zbýval také čas na oddychovou činnost a zábavu. Hodně četl, stal se členem hroznatínského ochotnického kroužku, a dokonce byl regionální omladinou zvolen do funkce předsedy mládeže velkomeziříčského okresního osvětového spolku.[11] Tehdy mu ještě nebylo 19 let. Z titulu své funkce se však na konci června 1914 dostal do hledáčku okresního četnického velitelství. Během velké zahradní slavnosti, jež se ve Velkém Meziříčí konala právě 28. června, měl jeden z projevů. Krátce před tím se však roznesla správa o zavraždění následníka trůnu a jeho manželky v Sarajevu. Ludvík Svoboda přednesl svůj původní optimisticky laděný projev, aniž by dal najevo nějaký zármutek, a po straně prý navíc utrousil uštěpačnou poznámku.[12] Informace o jeho chování se donesla na četnickou stanici a starší členové osvětového spolku měli prý hodně práce, aby dokázali aféru, hrozící vyšetřováním a možná i soudním postihem, ututlat. Ludvík Svoboda se poprvé nevědomky setkal s udavačem. Tehdy vůbec netušil (a naštěstí se nikdy nedozvěděl), že ve druhé polovině čtyřicátých let a v padesátých letech jimi bude doslova obklopen, a že málokteré z jejich hlášení zmizí do ztracena jako v Rakouském císařství v červnu 1914.

Následky sarajevského atentátu však na sebe nenechaly dlouho čekat. Částečná mobilisace se rychle změnila v mobilisaci všeobecnou a do vojska odcházel jeden ročník mužské populace za druhým. Již v březnu 1915 čekalo vojenské sukno i na Ludvíka Svobodu, takže byl nucen zaměnit pole zemědělské za pole bojové. Starost o hospodářství se opětovně vrátila na bedra matky, stále ještě majitelky hospodářství a nyní již sedmačtyřicetileté, jíž se musely stát oporou děti z druhého manželství, děvčata ve věku 16 a 11 let, chlapec ve věku 14 let. Děti z prvního manželství již rodný dům opustily – dcera Marie se vdala a synové Josef a Ludvík oblékli vojenský stejnokroj. Ludvík Svoboda byl ještě před odvodem, díky svému vzdělání a znalosti němčiny, určen k pevnostnímu dělostřelectvu a měl nastoupit k jednotce v Korutanech. Válka se pro Rakousko-Uhersko nevyvíjela nejlépe a očekával se brzký vstup Itálie, bývalého spojence, do akce na straně dohodových mocností. Jednotky na jihozápadě monarchie byly proto posilovány, a tak mnoho nováčků na jaře 1915 zamířilo do Alp. Krátce před nástupem služby však Ludvík Svoboda utrpěl úraz, kopnutí koněm mu vytvořilo otevřenou ránu na noze, což vojenským lékařům 15. března 1915 při odvodu samozřejmě neuniklo.[13] Následovalo odeslání do jihlavské vojenské nemocnice, kde zůstal v ošetřování přes týden. Mezitím však vojenská správa od místních aktivistů obdržela informace o podivném incidentu z června 1914 a také o snaze místních osvětových kruhů tento incident zahladit. V dané době to stačilo, aby dotyčný do svých materiálů obdržel poznámku „politicky nespolehlivý“, což zařazení k pevnostním jednotkám vylučovalo.

Ludvík Svoboda tak musel po návratu z vojenské nemocnice nastoupit v Kasárnách arcivévody Rudolfa v Jihlavě, kde se formoval pochodový prapor jihlavského Pěšího pluku č. 81, jenž byl určen k zacelení ztrát pluku na východoevropském válčišti. V sestavě nově vytvářeného pochodového praporu byl zařazen do jeho 4. roty a prošel dvouměsíčním základním výcvikem.[14] Prapor, který byl v červnu 1915 vypraven z Jihlavy do pole, tvořily tři ryze české a jedna ryze německá rota. Již přesun z kasáren na nádraží přinesl několik provokačních prvků, spočívajících v kontrastu nadšení vojáků německé roty a ponurého mlčení vojáků rot českých, odcházejících do pole. Demonstrace českého nezájmu pak vyvrcholila zpěvem tzv. pobuřujících písní při odjezdu vlaku. Kvůli tomuto chování nebyl prapor po příjezdu do pole zachován, ale jeho jednotlivé roty, zvláště pak české, byly po četách přemístěny k čistě německým rotám pluku. Vojínu Ludvíku Svobodovi tato skutečnost přinesla rychlý kariérní růst. Jako jeden z mála českých nováčků zvládal němčinu natolik, že byl schopen nejen reagovat na povely, ale také odpovídat na dotazy německy hovořících důstojníků. To mu během krátké doby vyneslo dvojí rychlé povýšení až na desátníka v sestavě 11. roty pluku.[15] Kariéra to však byla velmi krátká, neboť 7. září 1915 se dostal na plukovní listinu ztrát jako nezvěstný, což byl pouhý opis skutečnosti, že padl do ruského zajetí.[16]

CÍSAŘSKÝ A KRÁLOVSKÝ MORAVSKÝ PĚŠÍ PLUK Č. 81

JIHLAVA

Vojskové těleso pěchoty rakousko-uherské společné branné moci. Velitelství pěšího pluku vzniklo nově v lednu 1883 se sídlem v Jihlavě, čtyři prapory pluku bylo po jednom vyčleněny z moravských a slezských pěších pluků z Brna, Kroměříže, Olomouce a Opavy. Pěší pluk byl součástí brněnské 4. pěší divise a jeho doplňovací oblast zahrnovala jihozápadní Moravu. V létě 1914 se velitelství a tři prapory pluku nacházely v Jihlavě, čtvrtý prapor pak v bosenské Bileći. V pluku tehdy bylo 69 % Čechů, 30 % Němců a 1 % jiných národností, kromě služební řeči němčiny zde tedy byla jako plukovní řeč aspoň zčásti užívána čeština. Po vypuknutí války byly tři prapory pluku z Jihlavy nasazeny v sestavě vlastní divise na východoevropském válčišti v Haliči, čtvrtý prapor ale u 6. horské brigády na jihoevropském válčišti v Bosně. Z tohoto důvodu byli na jaře 1915 bratři Svobodovi rozděleni, starší Josef byl poslán se samostatnou pochodovou rotou do Bosny a mladší Ludvík s pochodovým praporem do Haliče.

Po vzniku Československa a návratu pluku z války došlo k unifikaci pluku s 31. čs. střeleckým plukem z italské legie na nový Pěší pluk 31 „Arco“ se sídlem v Jihlavě. V sestavě československé armády pluk existoval až do roku 1992, naposledy s označením 8. motostřelecký pluk, od ledna 1993 byl součástí slovenské armády, nejprve jako mechanizovaný pluk a od října 1995 jako mechanizovaná brigáda a od dubna 2000 jako mobilizační a později výcviková základna.

Velká válka byla prvním vojenským konfliktem, jehož účastníci respektovali (v některých případech pouze pro forma) již podepsané mezinárodní dohody ohledně válečných zajatců. Mezinárodní právo v této otázce vycházelo z Úmluvy o zákonech a obyčejích pozemní války, jež byla schválena během II. haagské konference v říjnu 1907. Ve druhé hlavě dodatků k této úmluvě bylo zakotveno materiální a právní postavení válečných zajatců. Ti byli podrobeni nepřátelské státní moci, jež se zavazovala jim zachovat civilněprávní způsobilost a respektovat jejich osobnost a čest. Měli právo na stejnou stravu, oděv a obutí, jaké dostávali vojáci země, v níž byli v zajetí. Zajatci měli právo na placenou práci a bezplatný kontakt s domovem. Při porušení přesně vymezených povinností mohli být zajatci trestáni jen disciplinárně, podle zákonných standardů armády, jež se zajatců zmocnila.

Válečná realita byla samozřejmě dosti odlišná[17] a odvíjela se od konání konkrétních osob, jež měly zajatce ve své podřízenosti. Ruské císařství, ač bylo předkladatelem původních návrhů ohledně chování vůči válečným zajatcům, přijaté standardy modifikovalo již v říjnu 1914, kdy nové císařské Nařízení o zajatcích jim přikazovalo konání bezplatné práce. Zahraniční nátlak (hlavně představitelů Mezinárodního červeného kříže) přiměl ruskou vládu k opravě tohoto nařízení a od března 1915 byl válečným zajatcům obnoven nárok na finanční odměnu za vykonanou práci. V Ruském císařství měl válečné zajatce na starost zvláštní odbor Hlavní správy generálního štábu, jehož pobočky vznikly u velitelství všech vojenských okruhů. Již v létě 1914 byl vypracován detailní postup přesunu zajatců z frontového pásma do pásma etapního a odtud do hlubokého týlu. Většina zajatých vojáků rakousko-uherské branné moci, jež se nacházela v pásmu ruského Jihozápadního frontu, byla dirigována do Kyjevského vojenského okruhu, v němž byla hlavním tranzitním táborem Darnica. Sem se také na konci září 1915 dostal čerstvý válečný zajatec, desátník Ludvík Svoboda.[18]

Váleční zajatci z podzimu 1915 již měli štěstí, že ruská válečná ekonomika nutně potřebovala příliv schopných pracovníků a že právě v zajatcích byl nalezen asi nevyčerpatelný rezervoár pracovních sil. Ještě na jaře a v létě 1915 byla Darnica plná infekčních chorob a zajatci zde kvůli nedostatku péče umírali po stovkách. Od léta 1915 se však situace rapidně lepšila, a v lednu 1916 zde dokonce zahájila činnost Zvláštní komise pro ochranu a roztřídění zajatců slovanské národnosti.[19] Její činnost souvisela v prvé řadě se snahou o nábor dobrovolníků na práci v ruském těžkém a zbrojním průmyslu (taková činnost byla sice v rozporu s přijatým mezinárodním právem, ale onen ruský akcent na dobrovolnost zde právní stav poněkud modifikoval). Snahy o dobrovolné zapojení zajatců slovanských národností do ruské válečné ekonomiky se však neoficiálně projevovaly již o několik měsíců dříve, z čehož mohl těžit také válečný zajatec Ludvík Svoboda.

Ten se totiž hned po příchodu do Darnice setkal s přítelem z Třebíče, příjmením také Svobodou, jenž byl zajat již dříve a od léta 1915 pracoval v neoficiální náborové kanceláři, která hledala pro ruské továrny mezi zajatci české národnosti dobrovolníky. Její aktivity byly úspěšné a již na podzim 1915 pracovalo na území Kyjevské gubernie několik tisíc českých zajatců v různých továrnách. Díky jmenovci byl Ludvík Svoboda již v říjnu zařazen mezi písaře této kanceláře, čímž se jeho postavení válečného zajatce výrazně zlepšilo. O několik týdnů později mohl Ludvík Svoboda ze zajateckého tábora definitivně odejít, protože se, spolu se skupinou dalších krajanů, přihlásil jako dobrovolník do řad kyjevského hasičského sboru. Po absolvování odborného výcviku mohl žít ve služební ubytovně a dostal plné zaopatření ruských příslušníků hasičského sboru včetně platů a odměn.[20] Češi z řad zajatců vytvořili několik hasičských družstev a brzy patřili k oporám sboru a v případě potřeby úspěšně zasahovali. Jejich zvláštní postavení bylo nakonec schváleno výše uvedenou zvláštní komisí a znamenalo další příliv českých dobrovolníků do řad kyjevských hasičů.

V Ruském císařství se již před vypuknutím Velké války nacházela velká česká menšina, tvořená více než 85 000 osobami.[21] Šlo o dvě velké skupiny krajanů. Byli to nejen příslušníci českých rodin na Volyni, již druhou generaci ruští poddaní, ale též osoby žijící po celém evropském Rusku, na území Uralu a Sibiře, většinou stále ještě rakouští poddaní, kvalifikovaní řemeslníci, obchodníci, úředníci, technici nebo středoškolští profesoři. Obě skupiny si udržovaly pocit sounáležitosti s původní vlastí, projevující se intenzivní spolkovou činností, přičemž jejich vzájemné pojítko představoval časopis Čechoslovan, vydávaný v Kyjevě. Po vypuknutí války se čelní představitelé českých spolků v Rusku snažili chránit krajany před očekávanými deportacemi, přičemž také podlehli dobové panslavistické psychóze, s níž Rusko do války vstupovalo. Největší krajanská centra v Rusku mezi sebou soutěžila v projevech loajality, zahrnující hromadné žádosti o ruské poddanství, návrhy na vytvoření vojenských jednotek dobrovolníků i nabídku české koruny rodu Romanovců. Ovšem hlavní cíl jejich snažení, vyřazení českých krajanů z deportací a zabavování majetků, byl prosazen jak díky vzniku vojenské dobrovolnické jednotky, tak vytýčením programu samostatnosti Království českého s králem z rodu Romanovců v čele. Do Moskvy se podařilo v březnu 1915 svolat sjezd všech českých spolků, jehož se zúčastnilo 34 delegátů. Sjezd odsouhlasil vznik Svazu československých spolků na Rusi. Sídlem svazu se stal Petrohrad a jeho předsedou Bohumil Čermák, snažící se o spolupráci se zahraničními krajany mimo Rusko. Ústupkem vůči vysoce proruské krajanské organisaci v Kyjevě se stal vznik Vojenské komise svazu, jejímž úkolem byla výstavba dobrovolnických vojenských jednotek.[22]

První česká dobrovolnická vojenská jednotka v Rusku, Česká družina, ukončila již v říjnu 1914 výcvik v zázemí, a poté se přesunula na východoevropské válčiště. Během roku 1915 si vydobyla postavení prestižní a ceněné síly, specializované na průzkumné akce. Jejích služeb si vysoce cenily nadřízené ruské štáby, které se zasazovaly o početní nárůst jednotky. Družina byla v únoru 1916 přejmenována na Čs. střelecký pluk, v květnu 1916 rozvinutý na Čs. střeleckou brigádu o dvou plucích.[23] Úspěšný růst této dobrovolnické jednotky byl dán vnitroruským vývojem, kdy císař Mikuláš II. na počátku února 1916 rozhodl o propuštění válečných zajatců slovanského původu, kteří se jako dobrovolníci přihlásí do národních jednotek. Odpovědnost za bývalé zajatce měly převzít krajanské organisace, tedy v českém (a částečně i slovenském) případě Svaz československých spolků na Rusi. V něm došlo na konci dubna 1916, během sjezdu konaného v Kyjevě, k zásadní změně a výstavba dobrovolnického vojska z řad bývalých zajatců se stala prioritou.[24] Ovšem ani císařský výnos, ani nadšení dobrovolníků nebyly schopny hned překonat pomalý stroj státní byrokracie, takže od plánu na zařazení dobrovolníků z řad zajatců do vojska k reálné výstavbě vojenských jednotek tohoto typu muselo uplynout mnoho měsíců.

Jednou z obětí ruské státní byrokracie mohl být i tehdejší kyjevský dobrovolný hasič Ludvík Svoboda. Podle vlastních vzpomínek si podal přihlášku do vojska již na jaře 1916, ale ta se měla ztratit v soukolí úředního postupu.[25] Jeho štěstím však byla skutečnost, že Kyjev se stal v dubnu 1916 střediskem náboru dobrovolníků a o měsíc později zde vznikla Čs. náhradní rota, mající za úkol výcvik nováčků a doplňování jednotek Čs. střelecké brigády.[26] Příslušníkem roty se stal praporčík Vladislav Živný, rodák z Oděsy a příslušník České družiny od jejího vzniku. Ten navštěvoval různé krajanské prvky v Kyjevě a mimo jiné v červenci 1916 zavítal i do náborové kanceláře. Zde si mu Ludvík Svoboda postěžoval, že se jeho přihláška ztratila. Praporčík Živný mu dal vyplnit novou přihlášku a osobně ji doručil na rozhodné místo. Netrvalo ani měsíc a Ludvík Svoboda se s kyjevským hasičským sborem rozloučil a stal se z něho dobrovolník Čs. náhradní roty, přičemž obdržel číslo 14 367.[27]

V polovině září 1916 se Čs. náhradní rota se všemi nováčky přemístila z Kyjeva do barákového tábora v Borispolu, maloruském městečku, nacházejícím se asi 40 km jihovýchodně od Kyjeva.[28] Zde prošli „nováčci“ (většinou zkušení vojáci rakousko-uherské branné moci s několika měsíci polní služby za sebou) zrychleným výcvikem, zaměřeným hlavně na rozdíly v ruských vojenských řádech a v taktice jednotlivce a malých jednotek. Až do konce listopadu 1916, kdy byla Čs. náhradní rota v Borispolu rozšířena na Čs. náhradní prapor,[29] bylo k jednotlivým rotám obou pluků Čs. střelecké brigády do pole odesláno 1 953 dobrovolníků.[30] To umožnilo nejen doplnit všech osm existujících rot v obou plucích, ale také postupně v sestavě 1. čs. střeleckého pluku vytvořit čtyři roty nové (9. až 12.), které byly 7. listopadu 1916 spojeny do III. praporu pluku. O týden později byly dvě nové roty (9. a 10.) vytvořeny také u 2. čs. střeleckého pluku.[31]

Nové roty 1. čs. střeleckého pluku měly poněkud specifické postavení. Velitel Čs. střelecké brigády plukovník Vjačeslav P. Trojanov sice původně uvažoval o pouhém doplnění obou podřízených pluků na plný stav tří praporů, příliv dobrovolníků z podzimu 1916 jej však přiměl k velkorysejší úvaze. Jelikož jednotlivé roty obou pluků byly rozmístěny na mnoha místech frontové linie v podřízenosti ruských divisí a sborů, nebylo zatím třeba vytvářen praporní velitelský stupeň. Relativní dostatek nováčků však dával šanci na další rozšíření brigády o třetí pluk, což by dalo později šanci na vytvoření vyšší jednotky, divise. Proto byly nové čtyři roty 1. čs. střeleckého pluku sloučeny pod improvizované praporní velitelství, do jehož čela byl jmenován zástupce velitele pluku, podplukovník Nikolaj P. Mamontov. Jeho úkolem se stalo nejen stmelení všech čtyř rot, ale také vytvoření základu pro nový střelecký pluk, předvídané hned v prvních měsících roku 1917. Z tohoto důvodu byly ony čtyři roty hned v listopadu 1916 umístěny mimo sídlo plukovního velitelství a jejich domovem se na několik měsíců stala rozsáhlá ves Tryskyně.[32]

Nováček Ludvík Svoboda se stal po příchodu do Tryskyně příslušníkem 12. roty, ale prakticky ihned byl od roty odvelen do poddůstojnické školy, nacházející se v jednom ze statků poblíž vesnice Remčice. Přispěla k tomu jak desátnická hodnost z rakousko-uherské branné moci, tak znalost ruštiny, služebního jazyka, kterou si osvojil při téměř ročním působení v kyjevském hasičském sboru. Na váhu pravděpodobně také padala skutečnost, že velitelem poddůstojnické školy byl jmenován jeho „legionářský patron“, praporčík Vladislav Živný. Škola byla ukončena zkouškami počátkem ledna 1917 a úspěšní absolventi se vrátili ke svým rotám, aby prošli základní velitelskou praxí. Ta trvala od čtyř do šestí týdnů, a pak byli dobrovolníci jmenováni poddůstojníky. Ludvík Svoboda byl desátníkem jmenován 10. března 1917, přičemž přeskočení jedné poddůstojnické hodnosti bylo zdůvodněno „jeho vzornou službou a příkladným chováním“.[33]

Mezitím se však III. prapor 1. čs. střeleckého pluku začal zásadním způsobem vyčleňovat ze standardu československých dobrovolnických jednotek. Velitel praporu dokázal přesvědčit své podřízené, že jediná správná víra pro Slovany je ruské pravoslaví. Krátce před Vánoci tak 739 vojáků praporu hromadně přestoupilo na pravoslavnou víru,[34] což osobním přípisem ocenil i ruský císař Mikuláš II., jemuž Mamontov o této akci zaslal osobní hlášení, přičemž zcela opominul služební postup.[35] Absolventi poddůstojnické školy se k akci připojili po svém návratu 20. ledna 1917, mezi nimi jak Ludvík Svoboda (formálně přijal druhé jméno Ivan),[36] tak např. jeho kolega z poddůstojnické školy Karel Klapálek. Ani jednomu z nich tato změna víry dlouho nevydržela. Podplukovník Mamontov však prosazoval pro české dobrovolníky zajímavější změny. Již z dob studií byl na ruské poměry dobrým znalcem husitství, přičemž tento zájem v něm usilovně podporoval jeden z velitelů rot, praporčík Antonín Číla. Mamontov prosadil neoficiální pojmenování příslušníků praporu na „střelce Jana Žižky“, po ruské březnové revoluci, kdy došlo v armádě k uvolnění poměrů, prosadil pro vytvářený 3. čs. střelecký pluk specifické nárameníky černé barvy s červeným husitským kalichem.[37] Později, po bitvě u Zborova, když se stal dočasným velitelem celé Čs. střelecké brigády, nařídil pojmenování pluků podle význačných husitských osobností. Jím vytvořený 3. čs. střelecký pluk samozřejmě získal jméno „Jana Žižky z Trocnova“.[38] Tyto iniciativy však vzbuzovaly u dobrovolníků ostatních československých jednotek větší či menší pobavení, neboť posedlost velitele husitstvím a osobou Jana Žižky z Trocnova vedla k mnoha drsným anekdotám. Např. že u 3. pluku chystají velký svátek – Mamontov si má veřejně vypíchnout oko, aby přes něj mohl nosit černou pásku jako Žižka. Agilní velitel se svými aktivitami nepřestal ani poté, co v březnu 1917 došlo k proměně ruské monarchie na republiku. Inicioval prohlášení důstojníků Čs. střelecké brigády ohledně vytvoření československého státu, přičemž státní formou měla být republika podle starořímského vzoru a diktátorem se měl stát Tomáš G. Masaryk.

3. ČS. STŘELECKÝ PLUK „JANA ŽIŽKY Z TROCNOVA“

Předchůdce střeleckého pluku, III. prapor 1. čs. střeleckého pluku, vznikl počátkem listopadu 1916 a od počátku byl považován za základ dalšího vojenského tělesa. K tomu došlo v dubnu 1917, kdy vznikl 3. čs. střelecký pluk o dvou praporech, jenž od svého vzniku (až do konce července 1917 neoficiálně) užíval čestný název „Jana Žižky z Trocnova“. Pluk několikrát změnil svoje označení – 3. čs. střelecký pluk (duben 1917 – červenec 1917), 3. čs. sloučený prapor (červenec 1917 – srpen 1917), 3. čs. střelecký „Jana Žižky z Trocnova“ pluk (srpen 1917 – srpen 1918), 3. čs. pěší pluk „Jana Žižky z Trocnova“ (srpen 1918 – říjen 1918) a 3. čs. střelecký pluk „Jana Žižky z Trocnova“ (od října 1918). Pluk se zúčastnil bojových akcí u Zborova, během tarnopolského ústupu a u Bachmače během světové války, dále většiny bojů čs. vojska na sibiřské magistrále, zvláště v prostoru Uralu, a při následném střežení magistrály během ruské občanské války. Po návratu do vlasti byl pluk unifikován do Pěšího pluku 3 „Jana Žižky z Trocnova“ v sestavě čs. branné moci.

MAMONTOV NIKOLAJ PETROVIČ

(1880–1919), plukovník

Aktivní důstojník pěchoty ruské armády. Absolvent Kadetní školy ve Pskově. Měl mírovou praxi velitele vojskové setniny pěchoty ruské armády v předválečném období, válečnou zkušenost velitele vojskové setniny pěchoty, zástupce velitele a velitele vojskového oddílu pěchoty během světové války. Příslušník čs. vojenských jednotek od října 1916 do prosince 1917, působil ve funkcích velitele praporu střeleckého pluku, velitele 3. čs. střeleckého pluku (duben 1917 – červenec 1917), velitele Čs. střelecké brigády (červenec 1917 – září 1917), zatímního velitele 1. čs. střelecké divise (září 1917 – listopad 1917) a velitele 2. čs. střelecké brigády (listopad 1917 – prosinec 1917). Jako velitel praporu a pluku sehrál významnou úlohu v prosazení husitské tradice v jednotkách čs. legie v Rusku. Po odchodu z čs. vojenských jednotek v lednu 1918 zastával funkce velitele vojskového tělesa pěchoty a velitele brigády ukrajinské armády. Zahynul v průběhu ruské občanské války, údajně byl zavražděn vlastními vzbouřenými vojáky.

Čerstvý desátník Ludvík Svoboda všechny tyto akce prožíval v bezprostřední blízkosti. Jako velitel družstva sloužil nejprve u své 12. roty, jejímž velitelem byl právě praporčík Číla, spiritus agent značné části Mamontovových nápadů. Poté, co se III. prapor 1. čs. střeleckého pluku koncem první dubnové dekády roku 1917 změnil na 3. čs. střelecký pluk, byla tato rota rozdělena na dvě (sedmou a osmou) a doplněna novými dobrovolníky, kteří dorazili od Čs. náhradního praporu. Praporčík Číla se stal velitelem 7. roty a jako velitele jednoho z družstev s sebou vzal i desátníka Svobodu.[39] Přes všechny iniciativy se však dobrovolníci zbývajících dvou pluků dívali na příslušníky 3. pluku poněkud skrz prsty, protože roty nového pluku za sebou neměly žádnou bojovou činnost. Praporčík Číla proto na konci dubna 1917 veliteli pluku navrhl, že jednotlivé roty by mohly postupně vysílat své čety k rotám 1. a 2. pluku, aby se zapojily do průzkumné činnosti a získaly bojové zkušenosti. Mamontov tento nápad radostně schválil a pověřil praporčíka Čílu, aby právě z jeho roty byla vyslána první četa. Číla si vybral četu, v níž byl jedním z velitelů družstev desátník Ludvík Svoboda. Před odjezdem 2. května 1917 dával velitel roty všem poddůstojníkům ponaučení, které si Svoboda zapamatoval na celý život: „Bratři, nechť se děje cokoli, nezklamte! Život můžete ztratit, čest však nikdy!“ [40] Četa strávila u jednotek 2. pluku celý měsíc a její činnost byla velmi positivně hodnocena. Za bojovou činnost bylo několik vojáků čety navrženo na vyznamenání a všichni velitelé družstev byli povýšeni na četaře.[41] Celkem byly v bojovém pásmu postupně nasazeny čtyři čety, další podobné akce ale skončily poté, co přišla zpráva o odeslání celého 3. čs. střeleckého pluku do frontového pásma.[42] V polovině června 1917 velitelství a oba prapory pluku opustily ubytovací prostory a vlakem se přesunuly do prostoru města Zbaraže, kde se v té době postupně soustřeďovaly všechny jednotky Čs. střelecké brigády. Na konci června se brigáda, nyní již v sestavě ruského XLIX. armádního sboru generálporučíka Vladimira I. Selivačova, přesunula do zákopů v prostoru jihozápadně od haličského městečka Zborov.[43]

V předvečer zborovské bitvy zaujala 7. rota praporčíka Číly spolu s 5. rotou praporčíka Matěje Němce pozici ve druhém sledu ve středu sestavy. Úkolem obou rot bylo rozvinutí případného úspěchu III. praporu 2. čs. střeleckého pluku. Již po zahájení útoku 1. pluku však podkapitán Radola Gajda, jenž byl nucen převzít velení na jižním úseku, odeslal obě roty na krajní levé křídlo, kde se nacházely obě zbývající roty II. praporu 3. čs. střeleckého pluku. Všichni velitelé rot zde převzali iniciativu do svých rukou a zahájili rychlý útok směrem na hodovský lihovar, aby tak kryli krajní levé křídlo brigády. Jejich akce dosáhla nečekaného úspěchu a roty praporčíků Číly a Němce pronikly nejdále na západ z celé brigády, až k městečku Hodov a ke kótě 388, na dohled k pouze vykolíkované týlové 4. linii nepřátelských zákopů. Čílova rota měla za celou dobu boje pouze jednoho raněného.[44] Za úspěšné vedení svého družstva v bitvě u Zborova obdržel četař Svoboda[45] později své první vyznamenání, Záslužný znak Svatojiřského řádu 4. stupně, obecně označovaný jako Svatojiřský kříž 4. stupně.[46]

Zborovský úspěch však kvůli rychlému rozvalu ruské armády zůstal ojedinělým. Čs. střelecká brigáda byla v druhé červencové dekádě stažena do zálohy a 18. července 1917 ji opustil oblíbený velitel Vjačeslav P. Trojanov, jmenovaný za úspěšný zborovský útok do generálské hodnosti a pověřený nově velením 1. finské střelecké divise. Zatímním velitelem brigády se stal plukovník Mamontov a funkci velitele 3. pluku převzal podkapitán Ivan F. Alexejev.[47] Noví velitelé ani nestačili převzít své funkce a nepřítel přešel 19. července 1917 do protiútoku, jimž zmařil všechny předchozí úspěchy ruské armády. Značná část ruských vojsk podlehla panice a neuspořádaně prchala na východ, aspoň trochu uspořádaný ústup ruského dělostřelectva a částí týlu pak kryly poslední spolehlivé jednotky kozáků a Čs. střelecká brigáda. Ve dnech 20. a 21. července 1917 sváděli dobrovolníci oslabených rot tří československých pluků zoufalé boje v prostoru Domamoryč, Ostašovců, Velkých Hájů a Volosůvky, přičemž jejich ztráty asi přesáhly ztráty ze zborovského útoku (padl také nový velitel 3. pluku Ivan F. Alexejev).

Po skončených bojích byly všechny tři pluky redukovány na pouhé prapory po čtyřech sloučených rotách a na počátku srpna 1917 se stáhly do vesnice Jacovce, kam byly ze sestavy Čs. náhradního praporu dirigovány pochodové roty, jež pomalu obnovily původní početní stavy všech tří pluků. Do konce srpna 1917 se pak 3. pluk přemístil do hlubokého týlu a bylo mu vykázáno ubytování ve vesnici Novoselice ve Volyňské gubernii. Četař Ludvík Svoboda zůstal ve funkci velitele jednoho z družstev sloučeného praporu a od srpna 1917 se stal velitelem čety nově postavené 7. roty 3. pluku. Ten v Jacovcích obdržel čestný název podle nejslavnějšího husitského vojevůdce a definitivně tak nesl název 3. čs. střelecký „Jana Žižky z Trocnova“ pluk.[48] Velitelem pluku se stal podkapitán Hynek Gibiš, který pluk odvedl z frontového pásma a přesunul se s ním do Novoselice. Při odchodu československé brigády z frontového pásma vytvořili vojáci několik ruských pluků, včetně Preobraženské gardy, čestný špalír, aby vzdaly poctu „hrdinům od Tarnopole“.[49] Po příchodu do Novoselic navštívil pluk 19. srpna 1917 předseda Čs. národní rady Tomáš G. Masaryk, který kromě oficiálních projevů několik hodin hovořil s jednotlivými vojáky a vysvětloval jim vývoj politické situace.[50]

Počátkem září 1917 byla brigáda doplněna o 4. čs. střelecký „Prokopa Velikého“ pluk a proměnila se v 1. čs. střeleckou „Husitskou“ divisi, přičemž střelecké pluky byly po dvou sloučeny do brigád a také začala výstavba dalších divisních jednotek – dělostřeleckých, technických a týlových. Velitelem divise se prozatím stal bývalý velitel pluku plukovník Mamontov, se kterým si však podkapitán Gibiš nepadl do oka. Během podzimu 1917 proto došlo k několika změnám ve funkcích velitele pluku i velitelů nadřízené brigády a divise. Teprve nástup generálmajora Nikolaje P. Kolomenského do funkce velitele 1. čs. střelecké „Husitské“ divise, plukovníka Nikolaje K. Leonťjeva do funkce velitele 2. čs. střelecké brigády a podplukovníka Sergeje N. Vojcechovského do funkce velitele 3. čs. střeleckého „Jana Žižky z Trocnova“ pluku zklidnil rozjitřenou situaci v celé divisi. Původní velitel pluku Mamontov byl pak v polovině prosince 1917 nucen opustit československé jednotky, stejně jako zatímní velitel pluku podplukovník Nikolaj I. Iljin. Radikální řešení bylo přijato hned poté, co se oba důstojníci pokusili pomocí nepravdivých prohlášení vyvolat v jednotkách 3. pluku vzpouru. Vojáci 3. roty pluku dokonce 8. prosince 1917 vytáhli se zbraněmi do městečka Polonnoje, kde se nacházelo velitelství divise. Po dosažení cíle a vyjasnění situace však vojáci této roty odmítli plukovníku Mamontovovi další podporu a rychle na svoji stranu získali celý pluk.[51] Celá akce se odehrála na pozadí naprostého rozvalu ruské armády, změny vlády v Rusku po bolševickém puči a v době ukrajinských snah o získání nezávislosti.

Ludvík Svoboda se těmito událostmi ve svých pamětech nezabýval, takže mu pravděpodobně nijak neutkvěly v mysli. Je pravděpodobné, že veškerý čas věnoval výcviku přidělené čety a doplňování potřebných vojenských znalostí. Na přelomu října a listopadu 1917 konečně obdržel svoji dekoraci za zborovskou bitvu, což dále zvýšilo jeho prestiž mezi podřízenými. V pamětech nijak nekomentoval ani přesun II. praporu pluku z pohostinných Novoselic do další vesnice, Molotkovců, spojený se střežením místních vojenských skladů. Značnou pozornost naopak věnoval uzavření míru v Brestu, jímž nová ruská vláda zakončila nasazení své země ve světové válce.[52]

Brestský mír však také následně přinesl obsazení Ukrajiny vojsky Ústředních mocností, jimž se vojáci československých jednotek nesměli dostat do rukou. V posledním únorovém týdnu se proto vojáci 1. čs. střelecké „Husitské“ divise rychlými pochody stahovali ze svých pozic na Volyni za řeku Dněpr, odkud se již ve vlacích měli dostat do hloubi Ruska. Z první pasti západně od Kyjeva Čechoslováci úspěšně unikli, počátkem března jim však hrozilo, že Němci obsazením klíčového železničního uzlu Bachmač znemožní evakuaci československých vlaků směrem na severovýchod. O Bachmač tak byly vedeny téměř týdenní boje,[53] ve kterých prošla křtem ohněm hlavně 2. čs. střelecká divise. Pluky 1. čs. střelecké „Husitské“ divise se bojových akcí v prostoru Bachmače zúčastnily až v poslední fázi, hlavně nasazením svých jednotlivých praporů či rot. Z 3. pluku byl ke krytí ústupových akcí určen II. prapor, držící 10. března 1918 vesnici Bilmačevku na jižním křídle československé obranné linie. Velitel praporu praporčík Němec vyslal k navázání kontaktu se silami 6. čs. střeleckého „Hanáckého“ pluku četu své 7. roty vedené četařem Ludvíkem Svobodou. Večer se však situace na bojišti výrazně zlepšila a Němcův prapor dostal za úkol rychle navagonovat, aby mohl odjet na východ. K odloučené skupině však tato informace nepronikla. Matěj Němec později ve svých pamětech napsal: „Nastala horečná činnost. Ihned rozesílám spojky k rotám a ještě před jednou hodinou v noci jsou již moje roty na stanici. Krátce po jedné přijíždí vlak … Jak se však dodatečně zjistilo, onu tmavou, deštivou noc jsme přece jen neodjeli všichni. Jedna četa sedmé roty, vedená praporčíkem Ludvíkem Svobodou, nedostala rozkaz k soustředění praporu a hledala nás v Bilmačevce až po našem odjezdu. Musela tedy pochodovat do Bachmače pěšky a dohonila nás až v Kursku.“ [54] Matěj Němec v pamětech četaře Svobodu „povýšil“, ale problém popsal podobně, jako zainteresovaný velitel čety: „Zaujali jsme postavení v mladém lesíku, na samém konci pravého křídla obranné linie. Najednou jsem zjistil, že četa, která ležela vlevo od nás, je pryč. Odešli a na nás zapomněli! Udělali jsme hezky rychle vlevo v bok, a co nám nohy stačily, pospíchali jsme po trati k Bachmači. Nádraží jako vymetené! Ešalon s naším plukem odjel! Štěstí, že do stanice dorazil ještě zbytek zadního voje 6. pluku. Sehnali tři nebo čtyři vagony a vzali nás s sebou. Svou rotu jsem dohonil až mnohem později.“ [55]

Touto episodou, která díky duchapřítomnosti velitele čety skončila šťastně, na sebe Ludvík Svoboda upozornil nadřízené, jimž se jevil jako iniciativní a zodpovědný velitel. Další bojové nasazení jej však čekalo až o dva a půl měsíce později, a to proti zcela nečekanému nepříteli. Okolnosti přepadení vlaků, ve kterých se podle předchozích dohod přepravovali odzbrojení českoslovenští dobrovolníci do Vladivostoku, bolševickými bojůvkami i pravidelnými sovětskými vojenskými jednotkami jsou nyní již dostatečně známy.[56] Zde proto bude věnována hlavní pozornost 7. rotě 3. čs. střeleckého „Jana Žižky z Trocnova“ pluku, v níž byl jedním z velitelů čet poddůstojník Ludvík Svoboda.

Osamocená Svobodova četa se 19. března 1918 připojila v Kursku k 7. rotě a ve vlaku svého praporu pokračovala v cestě na východ. Od počátku dubna 1918 byl celý pluk soustředěn na železniční stanici Bekovo (Saratovská gubernie), kde došlo k uspořádání jednotek a jejich novému rozdělení do pěti vlaků. V polovině dubna navštívil pluk v Bekovu velitel 1. čs. střelecké „Husitské“ divise, generál Nikolaj P. Kolomenskij, který se stavem pluku vyjádřil spokojenost.[57] V následujících dnech vlaky celého pluku dojely do Penzy, kde odevzdaly prakticky všechny zbraně místním sovětským orgánům. Svobodova četa byla, stejně jako všechny roty a čety II. praporu pluku, součástí nově vytvořeného 36. čs. vlakového transportu, jenž 23. dubna 1918 odjel z Penzy směrem na Vladivostok. Vlak měl celkem 40 vagonů,[58] přičemž osm z nich bylo určeno pro polní kuchyně, polní pekárnu a zásoby potravin. Velitelem vlakového transportu byl praporčík Matěj Němec, jemuž podléhalo na 000 dobrovolníků.[59] V jejich výzbroji zůstalo jen povolených 168 pušek a jeden kulomet, ostatní výzbroj a výstroj (mj. 474 pušek, deset kulometů s 03 záložními hlavněmi, téměř 40 000 nábojů, tři přepravní káry) zůstala v Penze.[60]

Vlak vcelku rychle překonal Povolží a Ural, protože již 29. dubna 1918 dorazil do Čeljabinska, kde ovšem zůstal stát několik týdnů.[61] Neustálé odkládání další cesty na východ, nucená nečinnost na nádraží v Čeljabinsku a provokace ze strany domů se vracejících válečných zajatců, jejichž vlaky fakticky nepřetržitě projížděly směrem na západ, to vše vyvolalo výbušnou situaci. Během 14. května 1918 a v dalších dnech došlo na čeljabinském nádraží k několika incidentům, přičemž první byl vyvolán chováním válečných zajatců a další pak nikoli nestranným vyšetřováním incidentu ze strany oficiálních úřadů sovětské místní správy.[62] Neschopnost československého politického vedení (Odbočka Čs. národní rady v Rusku) při prosazování vlastních zájmů podle dohodnutých podmínek vedla nakonec dobrovolníky, že si právě v Čeljabinsku zvolili nové vojenské vedení, přičemž jedním z členů byl podplukovník Sergej N. Vojcechovskij, velitel 3. čs. střeleckého „Jana Žižky z Trocnova“ pluku. Na oprávněný požadavek pouhého dodržení uzavřených smluv však Moskva (osobně lidový komisař Lev D. Bronštejn-Trockij) zareagovala nejprve ultimátem a prakticky vzápětí několika zákeřnými útoky na více místech (což svědčilo o koordinaci), které československé dobrovolníky stály desítky mrtvých. Nové československé vojenské velení na tyto akce reagovalo nejprve obsazením všech míst, na kterých se nacházely roztroušené československé vlakové transporty a následně bojovými akcemi, které vedly během sto dnů ke spojení všech československých jednotek a k ovládnutí sibiřské železniční trati od Volhy po Vladivostok.

Svobodova četa se v rámci 7. roty [63] II. praporu pluku 27. května 1918 zúčastnila obsazení Čeljabinska. O den později byla s dalšími silami odeslána do stanice Poletajevo, aby zabezpečila Čeljabinsk od jihu postupem ke Trojicku. První rozsáhlý střet na tomto úseku proběhl u stanice Jemanželinskaja, kterou se ve spolupráci s kozáckými jednotkami podařilo obsadit až 8. června 1918. Další postup na město Trojick byl zahájen o tři dny později, ale město bylo s pomocí kozáků dobyto až 17. června 1918.[64] Všech bojových akcí podél železniční trati Čeljabinsk–Trojick se zúčastnila 7. rota pluku, a to včetně Svobodovy čety. V dobytém Trojicku zůstala rota až do konce června, kdy město předala kozáckým jednotkám, a poté se vrátila do Poletajeva. Od poloviny července byla rota v sestavě svého praporu nasazena do útočných akcí proti Jekatěrinburgu, přičemž město bylo obsazeno 20. července 1918.[65]

Bočkova rota zůstala něco přes týden v osvobozeném městě a poté byla s celým II. praporem pluku nasazena k rozšiřování obranného perimetru směrem ke stanici Lysva. Nejtěžší boje v tomto úseku probíhaly o stanici Družinino, přičemž se protáhly až do konce srpna. V té době se však událo několik pro Ludvíka Svobodu důležitých věcí. V obsazeném Jekatěrinburgu bylo mezi kořistí získáno také velké množství ruských dekorací, mimo jiné také svatojiřské kříže. Velitel pluku (nyní již 3. čs. pěšího pluku „Jana Žižky z Trocnova“) proto nechal projít staré rozkazy a vojákům a poddůstojníkům, kteří byli v minulosti navrženi na vyznamenání, nyní byly kříže opravdu uděleny. Četař Ludvík Svoboda tak koncem srpna obdržel Svatojiřský kříž 3. stupně za statečnost projevenou během tarnopolského ústupu v létě 1917.[66] Podobným způsobem, s využitím kořisti, obdržel později také velitel praporu Matěj Němec svůj Vojenský řád Sv. Jiří 4. třídy, jenž získal za statečnost v bitvě u Zborova.[67] O něco dříve byla většina československých důstojníků jmenována do vyšších hodností, odpovídajících zastávaným funkcím (velitelé rot se stali podporučíky či poručíky, velitelé praporů kapitány nebo majory, velitelé pluků podplukovníky). Čerstvě povýšený poručík Bohumil Boček v polovině srpna zpracoval hodnocení na četaře Ludvíka Svobodu, neboť velitelé čet, kteří se osvědčili v bojích, měli být mimořádně jmenováni do první důstojnické hodnosti s tím, že dodatečně absolvují důstojnickou školu. Boček o svém veliteli čety napsal: „Osvědčil se jako četař svojí chrabrostí a odvahou v bojích u Zborova, Domamoryč a Hájů Velkých v roce 1917. V bojích 31. května 1918 mezi stanicemi Poletajevem a Jemanželinskou prokázal jak vzornou službou, tak i odvahou a chrabrostí proti nepříteli vzácné služby. V bojích 13. června pod Trojckem vedl v bodákový útok půlrotu, při kterém byl mnohokráte silnější nepřítel rozbit a zahnán. Svým chováním, klidem a rozvahou slouží vzorným příkladem všem střelcům 7. roty. Žádám o jeho povýšení na praporčíka.“ [68] Návrh podpořil jak velitel praporu kapitán Matěj Němec, tak velitel pluku plukovník Sergej N. Vojcechovskij, takže Ludvík Svoboda s účinností od 21. srpna 1918 obdržel první důstojnickou hodnost praporčíka.

Své schopnosti měl nově jmenovaný důstojník možnost prokázat hned vzápětí, na konci srpna, během bojů o Bisertský závod. Velitel praporu major Matěj Němec si povědomí o akci uchoval až do psaní svých pamětí mnohem později: „Situace byla zralá pro nějakou akci aktivní obrany. Uskutečnil ji praporčík Ludvík Svoboda s četou 7. a četou 5. roty s jedním kulometem. Jednalo se o typický ,vobchmat’. Na pravém křídle obešel do týlu nepřátelskou polní stráž, rozvinul zde svou skupinu do řetězu (rojnice, pozn. aut.) a nepozorovaně se k nepříteli přiblížil. Ze vzdálenosti padesáti kroků spustili palbu. A výsledek? Na nepřátelské straně dvacet zabitých, osm utonulo a dva se vzdali, na naší straně ztráty žádné. Kořist: 2 kulomety, 40 pušek a střelivo.“ [69] O tři týdny později se praporčík Svoboda proslavil úspěšnou akcí v bojích o Mjahký Kym, o níž se zachoval záznam v oficiálních dějinách pluku: „Asi verstu před vesnicí se kolona zastavila. Boček vyslal praporčíka Svobodu se 7. rotou, pěším výzvědným oddílem 3. pluku a dvěma četami 12. roty 9. pluku zajíti nepříteli v týl, zameziti mu cestu ústupu na vesnici Kataevo a útočiti do jeho týlu. Praporčík Svoboda vyšel ihned půl versty za Mjahkým Kymem, přešel cestu na Kataevo a rozvinul se v řetěz. Nepozorovaně došel k samé vesnici a bez výstřelu zajal nepřátelskou polní stráž. Na kopci ke Kataevu zajal také část rudoarmejců, prchajících z vesnice. Ve vesnici se pak spojil s čelním oddílem.“ [70]

V tomto boji byl těžce raněn velitel 5. roty poručík Boček, takže velitel praporu za něho musel najít náhradu. Vybral si praporčíka Ludvíka Svobodu, jenž se tak od 28. září 1918 stal dočasným velitelem 7. roty pluku, který se o dva týdny později vrátil ke staronovému označení 3. čs. střelecký pluk „Jana Žižky z Trocnova“.[71] Hned v první říjnové dekádě velel Svoboda kombinovanému obchvatnému oddílu při boji o vesnici Staryj Biz: „Bočný oddíl: 7. rota 3. pluku, 9. rota Kurgánského praporu a půl sotni kozáků pod velením praporčíka Svobody měl útočiti ze západu ... čelný i boční oddíl se spojil a postupoval na vesnici. Nepřítel po prvých výstřelech vybíhal z chat … roty prošly vesnicí a vrátily se zpět a odpočívaly v chatách. Na pronásledování ustupujícího nepřítele byli vysláni kozáci. Na místě boje nechal nepřítel 30 ubitých. Z českých rot byl jeden raněn. Ukořistěny povozy, 4 kulomety, 60, pušek, telefonní přístroje, kancelář a obvaziště s léky.“ [72] V dalších bojích byly jednotky pluku sice již nasazeny společně s jednotkami ruské Sibiřské armády, ovšem vyčerpání vojáků po půl roce stálých bojů bylo již takové, že morálka rychlým tempem upadala a vojáci se samovolně stahovali do týlu.

V době Svobodova velení se v rotě rozšířila zpráva, že 28. října 1918 byl v Praze vyhlášen samostatný československý stát, ovšem na snížení intenzity bojů se to nijak nepodepsalo. Vojáci navíc již nahlas zpochybňovali svoje další působení v Rusku, neboť cíle – svobodného státu – bylo dosaženo.

Na počátku listopadu 1918 jednotky 3. pluku opustily lysvenkovský úsek, ale byly přemístěny do prostoru Ufy, kde se po mnoha měsících vrátily do podřízenosti 1. čs. střelecké divise „Husitské“. Po manifestační sebevraždě velitele divise plukovníka Josefa Švece sice samovolná vzdálení z bojiště ustala a jednotlivé roty a prapory si přestaly vynucovat odjezd do týlu, přesto však morálka naprosto vyčerpaných vojáků zůstávala na nízkém stupni. Teprve na konci listopadu však byly československé jednotky vystřídány divisemi ruské Sibiřské armády a 6. prosince 1918 se celý 3. čs. střelecký pluk „Jana Žižky z Trocnova“ soustředil na nádraží v Ufě, kde se o tři dny později zúčastnil slavnostní přehlídky při příležitosti ruského vojenského svátku Sv. Jiří.[73] O týden později byl pluk posazen do vlaků a na počátku ledna 1919 se přesunul do Jekatěrinburgu k delšímu odpočinku. Zde se také k 7. rotě vrátil již uzdravený poručík Boček a praporčík Ludvík Svoboda byl jmenován jeho zástupcem. Svobodovým hlavním úkolem se nyní stalo zvládnutí předpisů, taktických zásad a dalších teoretických předmětů, aby byl schopen složit důstojnickou zkoušku. Nakonec však byl, spolu s dalšími novými praporčíky, pouze stručně přezkoušen velitelem pluku majorem Němcem, přičemž tato zkouška a úspěšná velitelská praxe v posledních měsících mu byla uznána jako absolvování důstojnické školy. Díky tomu mohl být k 1. únoru 1919 povýšen na poručíka, přičemž zásluhou předchozí zkušenosti velitele roty v bojových akcí minul hodnost podporučíka.[74]

Od konce února 1919 jednotlivé prapory 3. pluku postupně opouštěly Jekatěrinburg a připravovaly se na nový bojový úkol, střežení jednotlivých úseků sibiřské magistrály proti teroristickým útokům bolševických bojůvek. Jednotky II. praporu pluku odjely z Jekatěrinburgu až v poslední dubnové dekádě, přičemž krátce předtím došlo k politováníhodnému incidentu. Ministr války Milan R. Štefánik během své cesty na Sibiři rozhodl o celkové reorganisaci vojska a odstranění prvků dobrovolnického systému. Místo velitelství armádního sboru tak vzniklo velitelství Čs. vojska na Rusi, jemuž byly nově podřízeny tři divise a další jednotky. Zároveň jmenoval politického zmocněnce vlády při velitelství a zakázal volená zastupitelstva jednotek i volby delegátů již dříve plánovaného sjezdu československého vojska.[75] Poslední nařízení vzbudila v jednotkách značnou nevoli, v mnoha plucích se zastupitelé odmítli vzdát svých funkcí a získali širokou podporu mezi vojáky. Právě vojáci II. praporu pluku odmítli respektovat zrušení plukovního zastupitelstva a vyjádřili mu svoji podporu. Na to reagovali velitel praporu i velitelé všech čtyř rot, kteří na protest vůči nedisciplinovanosti svých podřízených dali k disposici své funkce. Mezi nimi také poručík Ludvík Svoboda, jenž byl již 1. dubna 1919 jmenován velitelem 5. roty,[76] ovšem mezi svými novými podřízenými zůstal necelé čtyři týdny, do 27. dubna 1919.[77] Vlak II. praporu pluku tak odjel na východ bez důstojníků, kteří nastoupili do vlaku velitelství pluku a přepravovali se s ním. Během několika týdnů cesty na východ však horké hlavy vychladly a po několika dalších střetech, kdy podplukovník Matěj Němec jednoznačně odmítl aktivistům ustoupit, došlo u pluku k vystřízlivění a všichni agitátoři se buď podrobili vojenskému řádu, nebo byli z vojska vyřazeni. Velitel pluku ve svých pamětech později napsal: „Byl to převrat čistě bolševický, a máme z něho velkou ostudu. Ale dobré hochy to napravilo, poněvadž poznali, kam je vedou jejich lžidemokrati i kam by nás vůbec zavedli, kdyby se dostali v čelo vlády.“ [78] Poručík Ludvík Svoboda tak 28. června 1919 opět převzal funkci velitele 5. roty, ale hned o den později byl jmenován zastupujícím velitelem II. praporu a jím střeženého úseku magistrály se sídlem ve stanici Polovina.[79] Jeho hlavním úkolem bylo opětovné zavedení kázně a pořádku v jednotlivých rotách. V deníku II. praporu se zachoval Svobodův proslov k vojákům jeho 5. roty: „… /prapor/ ztratil úplnou důvěru jako bojová jednotka a následkem této nedůvěry nemůže nikdo z velitelů nésti odpovědnost za jejich činy.“ [80] Poté poručík Svoboda nabídl, aby se každý jednotlivec sám za sebe zaručil čestným slovem, že bude bezpodmínečně poslouchat a přesně plnit všechny rozkazy nadřízených. S výjimkou dvou mužů se k tomu zavázali všichni vojáci 5. roty, ovšem u dalších rot praporu dopadla velitelova žádost mnohem hůře a u jeho předchozí „domácí“ 7. roty skončila fiaskem.

NĚMEC MATĚJ

(1886–1975), podplukovník

Záložní důstojník pěchoty ruské armády, důstojník pěchoty československých legií. Absolvent Maděrovy soukromé obchodní školy v Praze a Školy na záložní důstojníky v Kyjevě. Bez mírové velitelské praxe v předválečném období, před vypuknutím světové války žil v Rusku a působil jako středoškolský učitel tělesné výchovy. Příslušník čs. vojenských jednotek od října 1914, zastával funkce velitele roty střeleckého pluku, velitele praporu střeleckého pluku, velitele praporu pěšího pluku, zástupce velitele pěšího pluku, velitele 3. čs. pěšího pluku „Jana Žižky z Trocnova“ (srpen 1918 – říjen 1918), velitele 3. čs. střeleckého pluku „Jana Žižky z Trocnova“ (od října 1918) a zároveň velitele 19. čs. lodního transportu do vlasti (březen 1920 – duben 1920). Na československé území dorazil v dubnu 1920, stal se příslušníkem čs. branné moci a dosáhl hodnosti divisního generála.

Po měsíčním působení v čele praporu se poručík Svoboda vrátil do původní funkce velitele 5. roty, přičemž situace v pluku se postupně normalizovala. Svobodova velitelská činnost byla právě v té době dvakrát oceněna, neboť během slavnostní přehlídky pluku v Innokentějevské 23. července 1919 byl spolu s dalšími 17 důstojníky dekorován Řádem sokola s meči.[81] O necelý měsíc později, 16. srpna 1919, pak byl povýšen na kapitána, přičemž velitel pluku návrh zdůvodnil následovně: „Zúčastnil se bojů u Zborova, Tarnopole a na Urále proti vojskům sovětské vlády. Výcvik i službu zná velmi dobře. Disciplinován je dokonale. Jedná samostatně a energicky. Žádá na podřízených přesné vykonávání jejich povinností. Je chladnokrevný, rozvážný, chrabrý. Chová se mravně, je zdráv a tělesně zdatný. Dobrý velitel roty.“ [82]

Na počátku září 1919 se jednotky pluku postupně stahovaly z původního střeženého úseku ke štábu do stanice Innokentějevské, přičemž ve stanici Angara se 5. rota setkala 10. září 1919 s členy delegace z vlasti, vedené poslancem a spisovatelem Františkem V. Krejčím.[83] Vojáci roty dostali možnost hovořit o samotě s vedoucím delegace, využili toho však pouze dva, přičemž jejich žádost se neměla týkat situace v jednotce. V té době již bylo jasné, že mise na Sibiři se chýlí ke svému závěru, takže další nátlakové akce jsou již zbytečné. Přesto však uplynuly ještě tři měsíce, než jednotky 3. pluku zahájily svůj přesun na východ, a to nejprve do Irkutska. Roty II. praporu dorazily do tohoto města na konci prosince 1919, přímo v době, kdy zde došlo k pokusu o revoluční převrat, přičemž radikálové se snažili přerušit jakoukoli dopravu na magistrále. Generál Syrový ve funkci velitele Čs. vojska na Rusi však dal revolucionářům ultimátum ohledně obnovení dopravy, přičemž případným výkonem represe byl pověřen právě 3. čs. střelecký pluk „Jana Žižky z Trocnova“. Bez ohledu na všechny předchozí problémy byli vojáci pluku připraveni bez odmlouvání Syrového rozkaz provést.[84] Na rozdíl od mnoha dalších československých jednotek tak pluk neměl problémy při svém odjezdu z Irkutska, na počátku ledna 1920 však jeho vlaky zůstaly ve stanici Mysovaja a čekaly na další vlaky z Irkutska, aby nedošlo k rozdělení jednotného dopravního proudu. Proti evakuaci československých jednotek totiž v té době vystoupil místní vládce v Zabajkalsku, ataman Grigorij M. Semjonov.[85] Československé vojenské velení však nebralo na jeho požadavky žádný zřetel a nepřátelsky se chovající Semjonovovy jednotky nechalo odzbrojit, v čemž se angažoval právě 3. pluk. Rázný postup v Zabajkalsku umožnil vlakům pluku projet během týdne Mandžuskem a v prvních únorových dnech dorazit do Vladivostoku.

Podle plánu přepravy do vlasti byl 3. čs. střelecký pluk „Jana Žižky z Trocnova“ rozdělen na dvě části. První část měla z Vladivostoku odplout na konci února na americké lodi Sheridan (18. čs. lodní transport), ale nakonec se místo ní nalodilo velitelství 1. čs. střelecké divise „Husitské“. První část 3. pluku tak musela počkat na americkou loď Madawaska (bývalá německá König Wilhelm II), jež na své paluby vzala 19. čs. lodní transport. Jeho součástí byl Čs. vojenský inspektorát, dva prapory 2. čs. střeleckého pluku „Jiřího z Poděbrad“, velitelství a jeden prapor 3. pluku a další malé jednotky. Na paluby se do 12. března 1920 nalodilo celkem 2 264 osob (z toho 2 175 legionářů) a velitelem celého transportu se stal velitel 3. pluku podplukovník Matěj Němec. Madawaska při své cestě veplula do přístavů Singapur, Kolombo a Port Said a svoji cestu zakončila přistáním v Terstu 16. dubna 1920, přičemž zde o jeden den předstihla původně přislíbenou loď Sheridan.[86]

Druhá část 3. pluku, v níž se nacházel také kapitán Ludvík Svoboda, musela ve Vladivostoku na své nalodění počkat až do 13. dubna 1920. Jednalo se o 20. čs. lodní transport, tvořený dvěma prapory 3. pluku, baterií 1. čs. lehkého dělostřeleckého pluku „Jana Žižky z Trocnova“ a menšími jednotkami. Přepravním prostředkem byla americká loď Mont Vernon (bývalá německá Kronprinzessin Cecilie). Lze směle uvést, že šlo o nejsmolnější lodní transport. Po úspěšném překonání Tichého oceánu a Panamského průplavu došlo k poškození lodního šroubu a loď byla nucena přistát v americkém Norfolku. Příslušníci transportu museli na šest týdnů přerušit svoji cestu, teprve v poslední červencové dekádě je na své paluby vzala americká loď Amerika (opět bývalá německá loď, Kaiserin Auguste Victoria), jež je nyní již bez mezipřistání dopravila do Terstu. Příslušníci 20. transportu tak vstoupili na československou půdu až 13. srpna 1920, bez jednoho týdne celé čtyři měsíce poté, co do vlasti dorazila první část pluku.[87] Během dlouhé plavby a ještě delšího nuceného pobytu v americkém vojenském táboře u města Norfolku bylo třeba provést některé organisační změny. Kapitán Ludvík Svoboda byl 11. května 1920 jmenován zatímním velitelem II. praporu pluku, ale tuto funkci z důvodu náhlého onemocnění nezastával dlouho, pouze do 23. května. Poté, co se 10. června 1920 hlásil zdráv, vrátil se jako velitel ke své 0. rotě, v jejímž čele také dorazil do vlasti.[88]

20. ČS. LODNÍ TRANSPORT DO VLASTI

Lodní transport vyplul z Vladivostoku 13. dubna 1920 na americké lodi Mont Vernon. Tvořil jej II. prapor a III. prapor 3. čs. střeleckého pluku „Jana Žižky z Trocnova“, jedna baterie 1. čs. lehkého dělostřeleckého pluku „Jana Žižky z Trocnova“ a další jednotky, celkem 3 442 osob a z nich 2 990 legionářů. Funkci velitele transportu zastávali major Karel Čejka (duben 1920 – květen 1920) a major Josef Morávek (květen 1920 – srpen 1920). Loď během plavby zakotvila v japonském Muroranu (15. dubna 1920), v americkém San Franciscu (2. květen 1920), v panamském Balboa (24. květen 1920), v panamském Colónu (25. květen 1920) a neplánovaně v americkém Norfolku (12. červen 1920). Kvůli poškození lodi zde museli příslušníci transportu vystoupit a ubytovat se ve vojenském táboře poblíž města. Až 22. července 1920 se mohli nalodit na americkou loď America, jež z Norfolku vyplula 23. července 1920 a po přímé plavbě zakotvila 9. srpna 1920 v italském Terstu. Odtud se příslušníci transportu vydali na cestu ve vlacích přes Itálii a Rakousko, přičemž ve dnech 13. a 14. srpna 1920 dorazili do Horního Dvořiště na československém území.

Protože nemínil ve vojsku zůstat, byl Svoboda ponechán ve službě do té doby, než se jeho kolegové, již budoucí velitelé československé branné moci, vrátili z repatriační dovolené. Od 29. srpna do 3. září 1920 ještě v Kroměříži krátce velel II. praporu pluku, ale poté již také odjel na dovolenou, jež se k 3. listopadu 1920 změnila v odchod do zálohy. Zdálo se, že Ludvík Svoboda mění natrvalo pole válečné zpět na pole orné, neboť byl, po tragické smrti bratra Josefa, nejstarším synem a dědicem rodinného statku. Po svém návratu na podzim 1920 však zjistil, že hospodářství se pod matčiným řízením velmi úspěšně ujímal jeho mladší bratr František, ač měl teprve 19 let. Sám později napsal: „Rozhodl jsem se nyní, po návratu z války, že si oživím a doplním někdejší odborné znalosti ze střední zemědělské školy, do níž jsem kdysi chodil, a najdu si místo agronoma na některém ze státních statků.“ [89] Tato představa však nedošla naplnění, protože na podzim 1921, rok po návratu, byl Ludvík Svoboda opětovně nucen obléci vojenský stejnokroj.

Branná moc Republiky československé, která před necelým rokem provedla unifikaci, v níž se snažila spojit dvě svoje dosti odlišné vojenské složky, domácí vojsko a zahraniční vojsko, měla na podzim 1921 ukázat svoji připravenost k hájení československých zájmů silou. Bývalý císař Karel I. (a český král Karel IV.), jenž se nikdy nezřekl uherského trůnu, zkusil v říjnu 1921 štěstí a dorazil na maďarské území, kde na jeho stranu přešla vojenská posádka v Šoproni. Tento pokus o restauraci vypadal mnohem opravdověji než předchozí pokus z března 1921, takže Praha a Bělehrad se již nezdržovaly diplomatickými demaršemi a vyhlásily mobilisaci několika ročníků záloh.[90] Protože republika neměla ještě dostatečný počet plně vycvičených a připravených velitelů, byli povoláni hlavně bývalí legionáři. V den třetího výročí vyhlášení samostatného Československa, 28. října 1921, se tak v kroměřížských Kasárnách Jana Žižky z Trocnova opětovně hlásil do služby kapitán pěchoty v záloze Ludvík Svoboda.[91] Byl nucen jet přes celou jižní Moravu, neboť jako bývalý legionář byl již v lednu 1921 převeden od svého původního jihlavského pluku (nyní Pěšího pluku 31) ke kroměřížskému pluku (nyní Pěšímu pluku 3 „Jana Žižky z Trocnova“). Po presentaci a vystrojení byl zařazen jako zástupce velitele nově stavěné IV. náhradní roty pluku s reálnou perspektivou převzetí funkce velitele roty záložního pluku, případně velitele roty pochodového praporu, bude-li postaven. Rázná československá a jihoslovanská vojenská opatření ale udělala z akce Karla Habsburského další neúspěšný pokus, takže mohla být rychle odvolána. Ludvík Svoboda se však v Kroměříži setkal s několika bývalými spolubojovníky, kteří mu obrazně řečeno promluvili do duše: „My jsme si tehdy s několika přáteli udělali na rozloučenou večírek a tam mě všichni přemlouvali, abych zůstal v armádě natrvalo, že je to má vlastenecká povinnost. Kamarádi hned na místě sepsali příslušnou žádost a dali mi ji podepsat. Protože jsem krátce předtím dostal z kanceláře legií přípis, v němž se mi jako legionáři připomínalo totéž, o čem mě kamarádi přesvědčovali, podepsal jsem bez velkého zdráhání.“ [92]

Vyřízení žádosti se trochu zdrželo, protože v listopadu 1921 měla přednost demobilisace jednotek před ostatními spisy k vyřízení. Ovšem poté, co 26. listopadu tato akce úspěšně skončila, rozběhl se byrokratický stroj ministerstva na plné obrátky a od 10. prosince 1921 měla československá branná moc ve svém stavu o jednoho kapitána pěchoty více.[93]

KAPITOLA DRUHÁ

VELITEL A PEDAGOG

(prosinec 1921 – leden 1937)

Ludvík Svoboda vstupoval na konci roku 1921 do aktivní vojenské služby ve své legionářské hodnosti kapitána, přičemž byl přičleněn k základní zbrani branné moci, pěchotě. Čtyři roky v legiích mu byly počítány trojnásobně, takže v okamžiku aktivace měl započítáno více než 12 služebních let.[94] To bylo sice positivní z hlediska finančního, ale neřešilo to výrazněji budoucí služební postup. V této oblasti měl několik dosti významných handicapů, které jeho vojenskou kariéru zpomalovaly. Prvním z nich bylo vzdělání. Absolvování střední odborné školy bez maturity bylo sice akceptováno bez restrikce díky legionářské minulosti, přesto mu ale do budoucna bránilo v možnosti studia na Válečné škole a z toho plynoucího přechodu mezi důstojníky generálního štábu. Stejně tak mu byly uzavřeny technické zbraně (včetně dělostřelectva) a část služeb. Vzhledem k chybějící maturitě neabsolvoval před vypuknutím války ani školu jednoročních dobrovolníků, takže mu základní vojenské vzdělání bylo opět započítáno pouze díky legionářské velitelské praxi. Pro Ludvíka Svobodu při aktivaci fakticky zbývala jediná zbraň, a to pěchota, hlavně díky víceleté velitelské praxi na úrovni roty a zčásti i praporu v rámci této zbraně. Ale zde nastupoval druhý závažný handicap, jímž bylo více než roční přerušení služby. Pokud by Ludvík Svoboda neodešel na podzim 1920 do zálohy, měl by tehdy značnou šanci na získání funkce zástupce velitele praporu, při nejpříznivější konstelaci i na funkci velitele praporu. V případě velení praporu by byl nejpozději na podzim 1921 povýšen na majora (kapitánem se stal v létě 1919), čímž by se vyhnul nově zavedené hodnosti štábního kapitána, jež byla tehdy vsunuta mezi hodnosti kapitána a majora. V případě zastávání funkce zástupce velitele praporu by hodnost štábního kapitána na konci roku 1921 obdržel, ale nejpozději v letech 1924 či 1925 by byl povýšen na majora (povýšení záleželo na velitelské praxi a absolvování Kursu pro velitele oddílů). Tyto řádky jsou sice zcela spekulativní, ale Ludvík Svoboda ostatní předpoklady na rychlejší postup (velitelská praxe, kladné hodnocení ze strany nadřízených) splňoval, jak bude dále ukázáno.[95]

Po svém aktivování v prosinci 1921 nastoupil Ludvík Svoboda službu u Pěšího pluku 3 „Jana Žižky z Trocnova“, jenž byl umístěn v Kroměříži, přičemž jednotky pluku byly dislokovány v kasárnách, jež obdržely stejný název, který nesl pluk. Jako kapitán pěchoty z řad legionářů a se zkušenostmi velitele nejen vojskové setniny (roty), ale i dočasného velitele vojskového oddílu (praporu) musel být ustaven minimálně do funkce velitele roty. Měl tak trochu smůlu, že právě na konci roku 1921 nebyla volná žádná funkce zástupce velitele praporu, protože v opačném případě by jej zcela jistě neminula. Aby však velení pluku využilo jeho válečné zkušenosti, byla mu svěřena nejdůležitější rota v sestavě praporu, rota kulometná. Tato setnina měla ve výzbroji tehdejší nejtěžší podpůrné zbraně pěchoty na praporní úrovni, celkem 12 těžkých kulometů, přičemž šlo o kulomety Schwarzlose (v té době ještě 8mm kulomet Schwarzlose vz. 7/12) z bývalé rakousko-uherské branné moci. Ludvík Svoboda snad měl možnost se s touto zbraní seznámit během svého krátkého nasazení na východoevropském válčišti v roce 1915, k dokonalému zvládnutí této zbraně musel hned po nástupu usilovně studovat vojenské předpisy.[96] Štěstím bylo, že sloužil ve „svém“ legionářském pluku, kde vždy nalezl mezi kolegy důstojníky ochotnou pomocnou ruku. Jeho první velitelský rok byl doslova zkušební, ale dokázal jej zvládnout bez větších problémů. Velitel pluku, plukovník pěchoty Matěj Němec, se kterým se velmi dobře znal z legií, jej na podzim 1922 hodnotil positivně a doporučil jeho povýšení na štábního kapitána pěchoty, k čemuž také na konci roku 1922 došlo.[97]

Na první cvičení v terénu si Ludvík Svoboda vzpomínal i po dlouhých letech: „Námětem cvičení byla obrana na Barbořině. Neznal jsem ještě pořádně nové názvosloví, nadřízení mi to vytkli, ale úkol obrany, hlavně rozmístění kulometů, jsem vyřešil správně.“ [98] Pro velitele kulometné roty bylo velmi povzbuzující, že jeho správné řešení taktické situace hodnotil přímo tehdejší velitel 14. pěší brigády, jejíž součástí pluk byl, plukovník generálního štábu Viktor Pulz. Bývalý důstojník rakousko-uherské branné moci, pocházející z významné vojenské rodiny (prastrýc velel v roce 1866 v bitvě u Custozy jezdecké brigádě a později dosáhl generálské hodnosti), absolvent vídeňské Válečné školy, úspěšný velitel praporu, pluku a brigádní skupiny během Velké války,[99] věnoval taktice malých jednotek velkou pozornost. Schopnostmi nového velitele kulometné roty (jedné ze šesti, jež v sestavě brigády měl) byl příjemně překvapen. Po vyhodnocení cvičení byl Svoboda, považovaný za perspektivního, odeslán do Kursu pro velitele kulometných rot, jenž se konal v Brně u Vozatajského praporu 3. Každá kulometná rota totiž měla k disposici dvě desítky soumarů, kteří při přesunu táhli jak tzv. kulometné káry se zbraněmi, tak káry se střelivem. Velitelé kulometných rot tak museli mít i průpravu v oblasti vozatajské, což pro selského synka z Vysočiny rozhodně nebyl problém. Absolvování kursu v délce více než dvou měsíců s dobrým hodnocením navíc u Ludvíka Svobody umožnilo zbavit se jeho nedávno kritizované neznalosti odborného názvosloví.[100]

Konec roku 1922 tak byl pro Ludvíka Svobodu velmi příjemný. Úspěšně zvládl novou funkci, získal si (či udržel) díky schopnostem a pečlivosti přízeň vojenských nadřízených, obnovil několik přerušených válečných kamarádství, byl povýšen na štábního kapitána pěchoty, čímž se zařadil do skupiny vyšších důstojníků, a hlavně … potkal svoji osudovou ženu. Plesová sezona začínala tehdy v Kroměříži již před Vánocemi a mladý svobodný důstojník na žádné takové akci nejen nemohl, ale ani nesměl chybět. Přitom právě Ludvíka Svobodu rozhodně nebylo možné přehlédnout – vyšší, štíhlý, pohledný, ve vojenském stejnokroji důstojníka pěchoty,[101] s pěti válečnými dekoracemi.[102] O seznámení svých rodičů napsala později dcera: „Potkali se na plese a hned našli v sobě zalíbení. Ani se moc nedivím, že si padli do oka. Tatínek byl kapitánem československé armády, legionář, na hrudi měl početná vyznamenání a vlastenecky cítící dívka v té poválečné době v něm našla nejen zalíbení, ale pociťovala k němu i obdiv a úctu. A tatínek v ní našel zase kromě půvabné, kultivované dívky partnerku pro neklidný život s vojákem, mající s ním i společné záliby. Oba měli rádi přírodu, pochopení pro venkov, měli podobné charakterové vlastnosti. Svým dosavadním životem nebyli rozmazlení a byli připraveni překonávat i životní nepohodu.“ [103]

K sňatku Ludvíka Svobody a Ireny Stratilové došlo již po půlroční známosti, 11. června 1923,[104] přičemž obřad se odehrál v bazilice Nanebevzetí Panny Marie ve Velehradě. Církevní sňatek podle katolického ritu byl v té době nejen na Moravě povinností. Zároveň však ukázal, že Svobodova účast v onom masovém přestupu příslušníků Mamontova praporu 1. čs. střeleckého pluku k pravoslaví na počátku roku 1917 byla pouhým gestem,[105] ostatně dotyčný ve všech svých osobních vojenských materiálech z meziválečného i poválečného období vždy uváděl náboženství římskokatolické.[106] Podiv snad mohla vzbuzovat rychlost, s níž oba snoubenci pospíchali k oltáři. Ludvík Svoboda již splňoval požadovaný věk (přes 25 let) a hlavně odsloužené roky, aby mu byl sňatek povolen. Důstojnická sňatková komise pluku také neměla proti výběru partnerky žádné námitky. Irena Stratilová, narozená 10. ledna 1901 ve Cvrčovicích u Kroměříže, pocházela ze zámožné rodiny, byla nejstarší z pěti dětí (Irena, Anežka, Eduard, Jaroslav a Marie) místního mlynáře Eduarda Stratila (* 1873) a jeho manželky Anežky Trávencové (* 1883).[107] Její otec byl nejen majitelem mlýna, ale také pily a prosperujícího statku, navíc pocházel ze třetí generace mlynářů v regionu,[108] takže nadějný vyšší důstojník branné moci se rozhodně neženil „pod stav“, jak bylo tehdy ještě hodnoceno. Rozhodnutí o rychlé svatbě však snoubenci přijali ze zcela prozaických důvodů. Štábní kapitán pěchoty Ludvík Svoboda dostal tehdy nabídku, aby převzal kulometnou rotu Pěšího pluku 36. Věc však měla jeden háček, pluk byl umístěn v Užhorodu na Podkarpatské Rusi, velmi daleko od Kroměříže. Snoubenci tedy měli před sebou jen dvojí možnost, buď se rozejít, nebo svůj vztah posvětit. Zvolili možnost druhou – 11. června 1923 si oba řekli své „ano“ na celý život a o týden později již Ludvík Svoboda převzal funkci velitele 12. roty /kulometné/ v sestavě Pěšího pluku 36. Osm desítek let poté dcera novomanželů stručně popsala onen rychlý odjezd: „Hned po svatbě rodiče odjeli do Užhorodu. Babička Stratilová prý velmi plakala nad odjezdem své dcery do takových dálav. V její představě Podkarpatská Rus bylo něco jako vyhnanství, kam se posílalo z trestu. Při tehdejší rychlosti vlaků, a jiná doprava prakticky neexistovala, to bylo z maminčina rodiště Cvrčovic u Kroměříže skutečně daleko.“ [109] F 15

Důvody, jež Ludvíka Svobodu přiměly k opuštění „rodného pluku“ a odchodu na československý „Dálný východ“ se hledají velmi těžko. Nedostatek finančních prostředků to zcela jistě nebyl, protože jeho tehdejší služné v Kroměříži mu dovolovalo financovat klidný rodinný život, zvláště když novomanželka přinesla nejen nadstandardní věno (později bylo investováno do stavby rodinné vilky), ale blízkost rodičů a jejich hospodářství umožňovala stálou potravinovou podporu. Tato positiva rozhodně nemohla ani zčásti vyvážit finanční příplatky vojenské správy pro ženaté důstojníky na Podkarpatské Rusi. Navíc se novomanželé Svobodovi až do konce roku 1925 potýkali s bytovými nesnázemi: „Najít v Užhorodě byt nebylo v té době snadné. Museli jsme vzít zprvu zavděk bědným kumbálkem vesnického stavení v blízkých Onokovcích. Chalupa ještě neměla o dvacátém století ani potuchy. Kromě stěn, stropů a komína s pecí jí chybělo všechno ostatní, co člověk potřebuje k slušnému životu … v Užhorodě, kam jsme se potom přestěhovali do moderního bytu na nábřeží, bylo však krásně. Prožili jsme tu s ženou více než osm blažených roků svého života.“ [110] Zcela jistě to nebyly ani Svobodovy služební problémy, neboť měl krátce po povýšení, přičemž jeho schopnost zvládnout svěřené úkoly se po absolvování brněnského kursu zcela jistě zvýšila. Na váhu nemohlo padat ani nějaké společenské odcizení, neboť sám přiznával působení válečných kamarádů v kroměřížské posádce, o rodinném zázemí manželky nemluvě.

Přesto se však jeden důvod nabízel. Moravské posádky a jednotky v nich umístěné byly zvláště ve dvacátých letech považovány za svého druhu „popelky“. Toto hodnocení se nachází ve více či méně skryté formě zachyceno v části dobových vojenských kronik jednotek z Moravy a Slezska.[111] Daný stav vycházel z vojenské situace let 1919 a 1921, z československo-maďarského válečného střetu a ze skutečnosti, že až do počátku třicátých let bylo Maďarsko stále považováno za nejpravděpodobnějšího protivníka. Takovému hodnocení nahrává i skutečnost, že až do poloviny dvacátých let zastávali nejvýznamnější vojenské funkce na východě republiky generálové a důstojníci Francouzské vojenské mise v Republice československé.[112] Jelikož počty vojáků základní služby nebyly schopny naplnit mírové stavy jednotek celé branné moci, muselo být často využito tzv. rámcování. To znamenalo, že u pěšího pluku byl jeden prapor (zpravidla III.) prakticky bez vojáků, pouze s veliteli rot, několika poddůstojníky a dvěma až třemi desítkami vojáků určenými k ošetřování výzbroje a výstroje. Dané rámcování ve dvacátých letech postihovalo hlavně vojsková tělesa pěchoty a dělostřelectva, jež byla dislokována na Moravě, ve Slezsku, případně na českém venkově. Štábní kapitán pěchoty Ludvík Svoboda byl velitelem 12. roty /kulometné/ u III. praporu Pěšího pluku 3 „Jana Žižky z Trocnova“, u něhož k rámcování došlo ve dvacátých letech vícekrát. Naproti tomu vojsková tělesa pěchoty divisí, nacházejících se na Slovensku a Podkarpatské Rusi, většinou byla udržována na plných mírových počtech. Zde velení 12. rotě pěšího pluku rozhodně neznamenalo, že se velitel roty bude po většinu roku v kasárnách potkávat pouze s několika podřízenými vojáky.

PĚŠÍ PLUK 36

UŽHOROD

Pěší pluk vznikl 1. října 1920 v rámci unifikace branné moci z původního Pěšího pluku č. 66 domácího vojska, legionářského předchůdce neměl. Velitelství pluku se nacházelo v Užhorodu, kde byly také od léta 1921 umístěny všechny podřízené jednotky – tři polní prapory (každý tři pěší a jedna kulometná rota), náhradní prapor, pomocná rota, technická rota, hospodářská správa, technická správa a plukovní hudba. Pluk byl součástí užhorodské 23. pěší brigády, nacházející se v sestavě užhorodské 12. divise. Pluk nenesl čestný název a jeho plukovní prapor (obdržel jej v březnu 1926 od magistrátu města Užhorodu) nebyl dekorován. Ludvík Svoboda byl příslušníkem pluku od června 1923 do září 1931, přičemž za tuto dobu se velení pluku vystřídalo osm velitelů – podplukovník Ferdinand Plachý, plukovník Rudolf Sagner-Hrabovský, plukovník Julius Szathmáry, podplukovník Eduard Kolář, plukovník Mikuláš Janovský, plukovník Josef Svoboda a plukovník Rudolf Hošek.

Dalším důvodem Svobodovy preference „východní“ posádky mohla být výzbroj. Čs. branná moc, zvláště pak pěchota, byla na počátku dvacátých let vyzbrojena pestrou mozaikou zbraní – pušky byly původně rakouské, německé, ruské, japonské a francouzské, kulomety rakouské, francouzské či německé, pistole a revolvery rakouské, ruské, německé a francouzské. Kromě různého původu měly tyto zbraně také různou ráži, což bylo neúnosné z hlediska operačního, logistického i výcvikového. Právě v letech 1922 a 1923 však byla na Ministerstvu národní obrany přijata definitivní rozhodnutí ohledně unifikace pěchotní výzbroje, kterou měl postupně dodávat československý zbrojní průmysl. Do podzimu 1925 bylo vyrobeno v Československé státní zbrojovce v Brně 180 000 nových pušek vz. 23 a pušek vz. 24, takže v říjnu 1925 bylo zahájeno postupné přezbrojení všech pěších pluků, což bylo dlouhodobě plánováno a připravováno. V první vlně došlo k přezbrojení pěších pluků a horských pěších pluků dislokovaných na Slovensku a Podkarpatské Rusi.[113] Fakticky totožná byla situace také u kulometné výzbroje, omezené na počátku dvacátých let hlavně na těžké kulomety ve stavu kulometných rot. Původních rakouských kulometů Schwarzlose sice bylo dostatečné množství, po rozhodnutí o přezbrojení puškami systému Mauser ráže 7.92 mm ale u těchto kulometů přestala vyhovovat jejich ráže 8 mm. Na jaře 1923 proto byla zahájena rekonstrukce kulometů na jednotnou pěchotní ráži, což bylo svěřeno pražské Zbrojovce a strojírně Ing. František Janeček. V září 1924 rozhodl náčelník Hlavního štábu branné moci, že kulomety budou vyměňovány postupně, přičemž přezbrojení bude provedeno u každé divise najednou, a to včetně zbraní augumentačních (tedy určených pro jednotky stavěné při mobilisaci, pozn. aut.). Jako první měla být přezbrojena užhorodská 12. divise, což se také do zimy 1920 stalo.[114] Takže vojáci této divize dostali ještě před Vánoci roku 1925 pěkné dárky – nové 7.92mm kulomety vz. 7/24 a 7.92mm pušky vz. 24 spolu s potřebnými zásobami střeliva. Užhorodský Pěší pluk 36 byl novou pěchotní výzbrojí v úplnosti vybaven jako první z celé branné moci. Pro důstojníka, jenž bral své povolání vážně, mohla být i tato perspektiva elitně vyzbrojené jednotky rozhodující v úvahách, zda odejít sloužit do posádky na samotné periferii státu.

Pěší pluk 36 měl v létě 1923 velitelství i všechny podřízené jednotky umístěny v Užhorodu, a to v rozsáhlém komplexu Kasáren Adolfa Dobrjanského,[115] nacházejících se tehdy na východním okraji města. Velitelem pluku byl od počátku roku 1923 plukovník pěchoty Julius Szathmáry, přičemž funkci jeho pobočníka zastával Svobodův přítel, štábní kapitán pěchoty Karel Klapálek. Ten později o svém veliteli napsal: „Velitel pluku se jmenoval Szatmáry. Měl dvoje vizitky: Julius von Szatmáry a Gyula Szatmáry. Byl to starý rakouský obrst. A později, po jeho smrti, zemřel na zápal plic, jsme se dozvěděli, že měl řád Marie Terezie, kterých byly v Rakousko-Uhersku asi dva tucty. Vždycky si s úsměvem připomenu, že plukovník mluvil maďarsky, německy, slovensky, anebo všemi jazyky dohromady. Rozkazy a denní hlášení si psal na lístečky německy a já je před nastoupenou jednotkou četl česky.“ [116] Podobnou vzpomínku si zachoval také Ludvík Svoboda: „Velitelské žezlo třímal plukovník von Szatmáry, noblesní muž s vizáží, způsoby i minulostí bývalého rakouského obrsta; své rozkazy koncipoval německy a dával je pobočníkovi přeložit do češtiny. Nesloužilo se mi však pod ním špatně. Velel jsem kulometné rotě, a jak tvrdí Klapálek, Szatmáry si mě oblíbil, že jsem byl klidný a že jsem nepil. Na to já jsem nikdy nebyl, ani na frontě.“ [117]

SZATHMÁRY JULIUS /Julius von Szathmáry/

(1873–1926), plukovník pěchoty

Aktivní důstojník pěchoty rakousko-uherské branné moci, aktivní důstojník pěchoty československé branné moci. Absolvent Vojenské reálky v Hranicích, Tereziánské vojenské akademie ve Wiener Neustadtu, Střelecké školy v Brucku, Sborové velitelské školy v Innsbrucku a Kursu pro velitele vojskových těles v Milovicích. Měl válečnou zkušenost velitele vojskové setniny pěchoty a velitele vojskového oddílu pěchoty během světové války, zástupce velitele vojskového tělesa pěchoty během slovenské války. V meziválečném

období zastával funkce velitele vojenské posádky, zástupce velitele a velitele vojskového tělesa pěchoty. Od ledna 1923 působil ve funkci velitele Pěšího pluku 36 v Užhorodu, zemřel v únoru 1926 v činné službě na onemocnění zápalem plic.

Druhou polovinu ledna a první únorovou dekádu roku 1924 strávil Ludvík Svoboda v kursu pro velitele kulometných rot, který organisovalo Zemské výcvikové středisko v Košicích. Velitel střediska major Léon J. A. Tamisier [119] (člen Francouzské vojenské mise v Republice československé) zpracoval na Ludvíka Svobodu velmi positivní posudek v obvykle květnaté francouzštině, přičemž tento styl se udržel i v překladu: „Velice seriosní důstojník, který má široký rozhled a interesuje se o všech otázkách. Má svoje propracované názory. Měl velice dobrý vliv na ostatní mladší členy kursu, předcházel příkladem svojí pracovitostí a přesností. Sledoval se zájmem a porozuměním přednášky a cvičení, ovládá dobře novou taktiku a jest velmi iniciativním pracovníkem.“ [120]

VOJENSKÁ AKADEMIE

HRANICE

Table of Contents

PŘEDMLUVA ZCELA OSOBNÍ

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ