Mapy Berlína a nacistického Německa © Pharus-Plan. Použito se svolením.

Návrh umístění map od společnosti Mapping Specialists, Ltd.

Rodokmeny od Mapping Specialists, Ltd.

NAZI BILLIONARIRES

Copyright © 2022 by David de Jong

Maps of Berlin and Nazi Germany © Pharus-Plan. Used by permission.

Design of map locations by Mapping Specialists, Ltd.

Translation© Jan Šindelka, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9470-4

Obsah

PROLOG: SETKÁNÍ

ÚVOD

ČÁST I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11.

12

13

14

15

16

17

18

19

20

ČÁST II

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

ČÁST III

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ČÁST IV

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

ČÁST V

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

ČÁST VI

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

EPILOG: MUZEUM

DODATEK: RODOKMENY

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA O ZDROJÍCH

POZNÁMKY

ZKRATKY

ZDROJE FOTOGRAFIÍ

O AUTOROVI

S láskou vzpomínám na své prarodiče

Alici a Hanse,

Hannie a Johna,

protože vzdorovali, přežili a dařilo se jim

a dali tak svým rodinám ten nejlepší možný život.

„Drancovali svět, obnažovali zemi ve svém hladu… Jsou hnáni chamtivostí, je-li jejich nepřítel bohatý, ctižádostí, je-li chudý… Pustoší, zmocňují se pod falešnými záminkami a to vše oslavují jako budování říše. A když po nich nezůstane nic než poušť, nazývají to mírem.“

Tacitus, Agricola

OSOBY A OBSAZENÍ

QUANDTOVÉ

Günther Quandt: patriarcha. Průmyslník.

Horst Pavel: Pavel: Güntherova pravá ruka.

Toni Quandtová: Güntherova první žena. Herbertova matka.

Magda Goebbelsová: druhá Güntherova manželka. Haraldova matka.

Ello Quandtová: Güntherova švagrová. Magdina nejlepší přítelkyně. Haraldova kmotra.

Harald Quandt: jediné dítě z manželství Magdy a Günthera.

Gabriele Quandtová: Haraldova dcera.

Herbert Quandt: Güntherův nejstarší syn. Zachránce BMW.

Susanne Klattenová: Herbertova nejmladší dcera. Dědička BMW.

Stefan Quandt: Herbertův nejmladší syn. Dědic BMW.

FLICKOVÉ

Friedrich Flick: Flick: patriarcha. Průmyslník.

Otto Steinbrinck: Friedrichova pravá ruka.

Otto-Ernst Flick: Friedrichův nejstarší syn.

Muck, Mick a Dagmar Flicková: děti Otty-Ernsta.

Friedrich Karl Flick: Friedrichův nejmladší syn.

Eberhard von Brauchitsch: nejlepší přítel Friedricha Karla.

Ingrid Flicková: vdova po Friedrichu Karlovi.

VON FINCKOVÉ

August von Finck st.: patriarcha. Soukromý bankéř.

Kurt Schmitt: generální ředitel Allianzu. Říšský ministr hospodářství.

August „Gustl“ von Finck ml.: investor.

Ernst Knut Stahl: Gustlova pravá ruka.

PORSCHEOVÉ-PIËCHOVÉ

Ferdinand Porsche: patriarcha. Tvůrce značek Volkswagen a Porsche.

Anton Piëch: Ferdinandův zeť. Ženatý s Louisou.

Ferry Porsche: Ferdinandův syn. Důstojník SS.

Louise Piëchová: Ferdinandova dcera. Vdaná za Antona.

OETKEROVÉ

Richard Kaselowsky: patriarcha. Generální ředitel společnosti Dr. Oetker.

Rudolf-August Oetker: Kaselowského nevlastní syn. Důstojník Waffen-SS.

Rudolf von Ribbentrop: nejlepší přítel Rudolfa-Augusta. Důstojník Waffen-SS.

ČELNÍ NACISTÉ

Adolf Hitler: vůdce.

Joseph Goebbels: říšský ministr propagandy. Manžel Magdy. Haraldův nevlastní otec.

Hermann Göring: říšský maršál. Rozhodující činitel v nacistické hospodářské politice.

Heinrich Himmler: říšský vůdce SS. Hlavní organizátor holocaustu.

Hjalmar Schacht: prezident Říšské banky a říšský ministr hospodářství.

Walther Funk: říšský ministr hospodářství a předseda Říšské banky.

Otto Wagener: Hitlerův ekonomický poradce.

Wilhelm Keppler: Hitlerův ekonomický poradce. Kranefussův strýc.

Fritz Kranefuss: organizátor Kruhu přátel říšského vůdce SS. Kepplerův synovec.

PERZEKVOVANÍ

Adolf Rosenberger: spoluzakladatel společnosti Porsche.

Johanna a Fritz Heineovi: majitelé firmy.

Rodina Hahnových: majitelé firem.

Dědicové Julia a Ignaze Petschkových: majitelé firem.

Willy Dreyfus: soukromý bankéř.

Louis von Rothschild: soukromý bankéř.

AMERIČANÉ

Telford Taylor: hlavní žalobce při norimberských vojenských tribunálech.

John J. McCloy: vysoký komisař USA pro okupované Německo.

REIMANNOVÉ

Albert Reimann: patriarcha. Generální ředitel společnosti Joh. A. Benckiser (JAB).

Peter Harf: předseda JAB. Rodinný přítel.

Wolfgang Reimann: Albertův nejstarší syn.

PROLOG: SETKÁNÍ

„A tam stojí, neovlivnitelní,

jako čtyřiadvacet počítacích strojů u brány pekelné.“

Éric Vuillard, The Order of the Day

Pozvánky zaslané telegramem o čtyři dny dříve nenechávaly nikoho na pochybách. Volalo hlavní město. V pondělí 20. února 1933 v 18.00 hodin dorazily pěšky nebo vozem se šoférem asi dvě desítky nejbohatších a nejvlivnějších podnikatelů nacistického Německa na schůzku do oficiální rezidence předsedy říšského sněmu Hermanna Göringa v centru berlínské vládní a obchodní čtvrti. Mezi účastníky byl Günther Quandt, výrobce textilu, který se stal magnátem v oblasti výroby zbraní a baterií a akumulátorů, Friedrich Flick, ocelářský magnát, baron August von Finck, bavorský finanční magnát, Kurt Schmitt, generální ředitel pojišťovacího gigantu Allianz, dále vedoucí pracovníci chemického konglomerátu IG Farben a potašového gigantu Wintershall a také Gustav Krupp von Bohlen und Halbach, předseda představenstva ocelářského impéria Krupp.

O tři týdny dříve se v Německu chopil moci Adolf Hitler po uzavření zákulisní dohody, na jejímž základě říšský prezident Paul von Hindenburg jmenoval Hitlera kancléřem. Nyní chtěl vůdce nacistické strany „vysvětlit svou politiku“ skupině průmyslníků, finančníků, vedoucích pracovníků a dědiců, nebo jim to alespoň namluvit. Podnikatelé doufali v ujištění ohledně směřování německé ekonomiky pod taktovkou nové vlády. Nedočkali se ho. Hitler měl se setkáním i se zemí své vlastní plány.

Podnikatelé dorazili do Göringovy rezidence pískově červené barvy na jižním břehu berlínské řeky Spréva, v sousedství říšského sněmu, včas. Nechali je však čekat – na to netrpěliví magnáti nebyli zrovna zvyklí a neměli to v oblibě. Jejich hostitel Göring je přivítal až patnáct minut po plánovaném začátku. V závěsu za ním byl Walther Funk, podsaditý a plešatý hlavní tiskový mluvčí Hitlerovy vlády. Nový kancléř dorazil ještě později v doprovodu Otto Wagenera, svého hlavního hospodářského poradce. Hlavním ceremoniářem byl Hjalmar Schacht, bývalý prezident Říšské banky, německé centrální banky. Ukázalo se, že čtyři budou Hitlerovi ministři hospodářství – Funk, Schacht, Göring a generální ředitel Allianzu Schmitt. Setkání bylo vyvrcholením let pečlivých příprav, které měli na starosti Hitlerovi úředníci – vyvrcholením doby pěstování vztahů s magnáty, kteří se mezitím stali nadšenými stoupenci nacistické myšlenky.

Poté, co si Hitler potřásl rukou s podnikateli, spustil devadesátiminutový projev, který přednesl bez poznámek a pauz. Místo slibované hospodářské politiky však podal rozsáhlou politickou diagnózu současné dějinné chvíle. Rok 1918 byl v německých dějinách katastrofálním zlomem – zejména porážka Německé říše v první světové válce a revoluce v Rusku, během níž se k moci dostali komunisté. V Hitlerových očích nastal čas jednou provždy vyřešit boj mezi pravicí a levicí.

Hitler tvrdil, že podporou jeho vzestupu by magnáti ve skutečnosti podpořili sami sebe, své firmy a svůj majetek. „Soukromé podnikání nelze udržet v éře demokracie,“ prohlásil třiačtyřicetiletý kancléř. „Je to myslitelné jen tehdy, když má lid zdravou představu o autoritě a osobnosti. Všechno pozitivní, dobré a hodnotné, čeho bylo ve světě dosaženo v oblasti ekonomiky a kultury, lze přičíst výhradně významu osobnosti.“ Hitler nemluvil o zrušení odborů, zbrojení, válce nebo odstranění Židů z německého života. Poskytl však náhled na to, co mělo přijít: „Chceme-li druhou stranu zcela rozdrtit, musíme nejprve získat úplnou moc.“

Ke konci svého projevu Hitler vysvětlil, jak k tomu dojde. Za pouhé dva týdny, 5. března 1933, rozhodne německý lid o budoucnosti země hlasováním v celostátních volbách – podle Hitlera „posledních volbách“. Ať tak či onak, demokracie padne. Nový německý kancléř ji hodlal zcela zrušit a nahradit diktaturou. „Bez ohledu na výsledek,“ varoval, „už nepůjde ustoupit (…).“ Existují pouze dvě možnosti – buď vytlačit protivníka zpět na ústavní půdě (…), nebo bude veden boj jinými zbraněmi, který si může vyžádat větší oběti.“ Pokud by volby nepřinesly vítězství jeho strany, určitě vypukne občanská válka mezi pravicí a levicí, naznačil. Hitler básnil: „Doufám, že německý lid uzná velikost této hodiny. Ta rozhodne o příštích deseti nebo možná i sto letech.“

Zbrojařský a ocelářský magnát Gustav Krupp byl jako předseda Říšského svazu německého průmyslu prvním mezi rovnými ve skupině podnikatelů a byl jejím mluvčím. Dvaašedesátiletý průmyslník si pro tuto schůzku, své první setkání s Hitlerem, připravil rozsáhlé memorandum o hospodářské politice. Ale vzhledem k tomu, že nový kancléř právě vyzval ke zrušení německé demokracie, Krupp usoudil, že bude nejlepší dialog o nudných detailech politiky vůbec nezahajovat. Místo toho kancléři jménem shromážděných mužů pokorně poděkoval, „že poskytl tak jasný obraz koncepce“ svých myšlenek. Krupp to uzavřel nicneříkajícími obecnými poznámkami o potřebě rychlé nápravy politických potíží Německa a o silném státu, který by pomohl „ekonomice a obchodu rozvíjet se a vzkvétat“.

Po vyslechnutí Kruppových poznámek kancléř rakouského původu neodpověděl na žádné dotazy posluchačů ani neprozradil skutečný účel setkání. To přenechal hostiteli Göringovi. Hitler odešel.

Göring otevřel toto téma vítaným příslibem stability. Ujistil velikány průmyslu a finančnictví, že „s politickým uklidněním se uklidní i domácí hospodářství“. Žádné hospodářské „experimenty“ se podle něj konat nebudou. Aby však bylo zaručeno příznivé klima pro podnikání, musela Hitlerova nová koalice zvítězit v nadcházejících volbách. Předseda říšského sněmu se dostal k hlavnímu bodu jednání: nacistická strana potřebovala peníze na volební kampaň. Protože peníze daňových poplatníků a státní fondy nemohly být použity na politické účely, „ostatní kruhy, které se neúčastní tohoto politického boje, by měly přinést alespoň finanční oběti, které jsou v této době tak nutné“.

Göringův závěr se shodoval s Hitlerovým: bylo více než rozumné požadovat od těchto podnikatelských titánů „finanční oběti“ vzhledem k tomu, že „volby 5. března budou jistě poslední na příštích deset let, možná dokonce na příštích sto let“. Poté Göring opustil místnost a zanechal své hosty ohromené, s mnoha náměty k přemýšlení.

Poté se slova ujal kníratý ekonom Hjalmar Schacht. Na rozdíl od předchozích dvou řečníků přešel rovnou k věci a navrhl shromáždit ve prospěch nacistické strany a jejího nacionalistického koaličního partnera, Německé národně lidové strany, volební fond ve výši tří milionů říšských marek (v dnešní hodnotě asi 20 milionů dolarů), který stále potřebovala, aby mohla vládnout v zemi. Ne však na dlouho.

Přímo na místě si podnikatelé mezi sebou rozdělili částky. Jeden milion říšských marek měl zaplatit černouhelný a železářský průmysl z Porúří a po 500 000 říšských marek těžební a chemický průmysl. Zbylý milion měl být čerpán od hnědouhelného průmyslu, automobilek a strojírenských a elektrotechnických firem. Muži se dohodli, že 75 procent peněz půjde nacistické straně. Zbývající čtvrtina by připadla jejímu koaličnímu partnerovi. Na závěr Schacht pronesl nejkratší a nejdražší větu onoho večera: „A nyní, pánové, k pokladně!“

Hitlerovo pozvání k diskusi o hospodářské politice nebylo ve skutečnosti ničím jiným než záminkou k žádosti o miliony na vytvoření fondu na volební kampaň. Hitler a Göring příhodně vynechali důležitý detail: neutěšený finanční stav nacistické strany. Dlužila více než dvanáct milionů říšských marek a ta trocha hotovosti, kterou měla k dispozici, zdaleka nestačila na celostátní volební kampaň. Tento problém by se však rychle vyřešil. Ve dnech a týdnech následujících po schůzce mnoho jejích účastníků prostřednictvím svých firem a oborových sdružení převedlo velké částky na svěřenecký účet, který Schacht otevřel u soukromé banky Delbrück Schickler v Berlíně. Magnáti zjevně neměli žádné výčitky svědomí, že financují zánik demokracie ve vlastní zemi. Největší dary nacistům věnoval svaz těžebního průmyslu (600 000 říšských marek) a IG Farben (400 000 říšských marek).

Následující den po schůzce, 21. února 1933, si pětatřicetiletý Joseph Goebbels, který z Berlína řídil nacistickou propagandistickou mašinerii jako gauleiter, zapsal do deníku: „Göring přinesl radostnou zprávu, že na volby jsou k dispozici 3 miliony. Skvělá věc! Okamžitě jsem zalarmoval celé oddělení propagandy. A o hodinu později rachotí stroje. Teď zahájíme volební kampaň (…). Dnes je práce zábavná. Peníze jsou tady.“ Tento deníkový záznam začal Goebbels psát den předtím, když popisoval sklíčenou náladu ve svém berlínském ústředí kvůli nedostatku finančních prostředků. Jakou změnu může přinést pouhých čtyřiadvacet hodin!

ÚVOD

Dne 8. května 2019 vstoupila na pódium konference o digitálním marketingu v Hamburku Verena Bahlsenová, šestadvacetiletá dědička slavného německého výrobce sušenek, společnosti Bahlsen, aby přednesla živě přenášený hlavní projev o udržitelné produkci potravin. Na sobě měla modrý džínový overal a černý rolák, doplněný černým sakem; tlumené barvy nápadně kontrastovaly s jejími vlnitými zrzavými vlasy a světlými pihami. Sebevědomě se chopila mikrofonu. Po několika minutách svého projevu však odbočila od tématu a reagovala na socialistického politika, který předtím hovořil o myšlence společného vlastnictví největších německých společností, jako je například BMW. „Jsem kapitalistka,“ prohlásila Verena. „Vlastním čtvrtinu společnosti Bahlsen a mám z toho také radost. Měla by mi patřit i nadále. Chci vydělávat peníze a z dividend si kupovat plachetnice a další věci.“

Její úsečné poznámky okamžitě vyvolaly zuřivé reakce na sociálních sítích. Jak se opovažuje chlubit se svým bohatstvím, zvláště když je známo, že její rodinná firma za druhé světové války využívala nucené práce? O několik dní později Verena v komentáři pro největší německý bulvární deník Bild kritiku smetla ze stolu: „To bylo ještě přede mnou a my jsme nuceně nasazeným platili úplně stejně jako Němcům a chovali jsme se k nim dobře.“ Následně ještě dodala: „[Společnost] Bahlsen se nemá proč cítit provinile.“

Vypukl skandál. Verena se dopustila toho, co je dnes v Německu považováno za snad největší morální prohřešek: projevila neznalost nacistické éry. Nebylo žádným tajemstvím, že její rodinná firma, stejně jako většina německých podniků, těžila během druhé světové války ze systému nucených prací nacistického Německa. Miliony cizinců byly tehdy odvlečeny ze své vlasti a nuceny pracovat v německých továrnách, často za mizernou mzdu a v příšerných podmínkách. V případě firmy Bahlsen bylo asi sedm set nuceně nasazených dělníků, většinou polských a ukrajinských žen, deportováno do továrny na výrobu sušenek v Hannoveru, kde je mizerně platili a týrali je. Vereniny komentáře se dostaly na titulní stánky novin po celém světě a reakce byla rychlá. Historici a politici její výroky odsoudili. Následovaly výzvy k bojkotu sušenek Bahlsen.

Za několik dní se u Verenina činžovního domu v berlínské čtvrti Prenzlauer Berg sjela řada černých limuzín Mercedes, aby ji i její majetek bleskově odvezly domů do Hannoveru. Verena se pak prostřednictvím své rodinné firmy veřejně omluvila. Reportéři magazínu Der Spiegel se do ní i tak pustili. Odhalili, že Verenin dědeček a prastrýcové, kteří za třetí říše vedli společnost Bahlsen, byli členy Hitlerovy nacistické strany (Nacionálněsocialistické německé dělnické strany, NSDAP) a věnovali peníze SS, všemocné polovojenské organizaci nacistického Německa. Reportéři zjistili, že mnoho ukrajinských žen bylo do hannoverského závodu deportováno z vyvlastněné továrny na sušenky v Kyjevě, kterou Bahlsen převzal. Po válce Bahlsenovi muži, stejně jako miliony dalších Němců, všechna obvinění ze spoluúčasti s nacisty popřeli a vyvázli bez trestu.

S rostoucím rozhořčením veřejnosti použila rodina Bahlsenových osvědčenou metodu, jak se vypořádat s rozhořčením: prostřednictvím své společnosti oznámila, že najala významného německého historika, aby nezávisle prozkoumal historii celé firmy a rodiny, včetně jejich činnosti v době nacismu. Závěry měly být zveřejněny ve studii, kterou si bude moci přečíst každý, jakmile bude výzkum ukončen. Oznámení zabralo a kontroverze se rozplynula. Věděl jsem však, kam tento příběh směřuje.

Do agentury Bloomberg News jsem nastoupil o několik let dříve, koncem listopadu 2011, jako reportér nového týmu, který se zabýval skrytým bohatstvím, miliardáři a rodinnými firmami, které byly mnohonásobně větší než Bahlsen. V newyorské kanceláři jsem začal pracovat týden poté, co newyorská policie násilně vyvedla členy hnutí Occupy Wall Street z parku Zucotti v srdci finanční čtvrti Manhattan. Po finanční krizi z předchozích let bylo napětí mezi 1 procentem nejbohatších a zbylými 99 procenty hmatatelné po celém světě. Ačkoli mě najali, abych se věnoval americkým podnikatelským dynastiím, jako jsou Kochovi a Waltonovi (kteří ovládají Walmart), brzy mě požádali, abych do svého okruhu přidal německy mluvící národy, protože jsem původem Nizozemec.

Další sféru činnosti jsem přijal s nelibostí. Brutální německá okupace mého rodného Nizozemska od května 1940 do května 1945 zanechala hlubokou jizvu v předchozích generacích i v našem národním povědomí. Tehdy „oni“ okupovali a drancovali naši zemi. Jako dítě vyrůstající v Amsterdamu v devadesátých letech jsem viděl, jak Němci o jarních a letních prázdninách „obsazují“ naše nedaleké pláže, a co hůř, často nás poráželi ve fotbale (a nadále porážejí).

Můj hravý antagonismus vůči Němcům byl umocněn zážitky mé rodiny z války. V roce 1941 se můj dědeček z matčiny strany, který byl protestant a ještě nebyl ženatý, pokusil uprchnout z Nizozemska a odplout se svým nejlepším přítelem do Anglie. Měli v plánu vstoupit do Královského letectva, ale jejich loď to zavanulo zpátky ke břehu. Němečtí vojáci je zatkli a byli odsouzeni jako političtí vězni. Můj dědeček strávil téměř dva roky v zajetí a byl nucen pracovat v ocelárně v Bochumi. Tam se nakazil tuberkulózou, a když ho propustili, byl vyhublý, na pokraji smrti.

Rodiče mého otce, kteří byli Židé, byli během války rozděleni. Můj dědeček z otcovy strany vlastnil a provozoval továrny na krajky a punčochy poblíž nizozemsko-německých hranic. Po vyvlastnění jeho firmy se mu podařilo ukrýt se v centru Amsterdamu. Moje babička, původem ze Švýcarska, se v roce 1942 pokusila s mou tříletou tetou a ještě jedním člověkem uprchnout do své rodné země. Na francouzsko-švýcarské hranici je zatklo gestapo (tajná policie nacistického Německa). Jeden gestapák se nad babičkou a jejím malým dítětem slitoval a nechal je jít. Dostali se přes hranice do Švýcarska. Jejich společník při tomto pokusu o útěk, známý malíř, takové štěstí neměl. Posadili ho na vlak do Sobiboru, vyhlazovacího tábora v nacisty okupovaném Polsku, kde byl zavražděn.

Moji prarodiče měli navzdory válečnému utrpení nesmírné štěstí. Můj židovský dědeček se po osvobození Evropy shledal se svou ženou a malou dcerou a dostal zpátky své továrny na punčochy, ale jeho otec tragicky zahynul v koncentračním táboře Bergen-Belsen. Moji židovští prarodiče nikdy nezahořkli, třebaže přišli o ty, které milovali a jež zavraždili nacisti. Ani můj dědeček z matčiny strany nikdy nezahořkl, ačkoli strávil nějakou dobu v německém zajetí. Než ho připravili o svobodu, zamiloval se do dívky ze sousedství. Ve švýcarském sanatoriu se zotavoval z tuberkulózy; babička byla po celou dobu u jeho lůžka. Krátce po jeho uzdravení se vzali. Moji rodiče se narodili několik let po válce. Celkem vzato, moji prarodiče dokázali pro sebe, pro své děti i pro mě vytvořit dobrý život.

Přesto se můj dědeček z matčiny strany uměl Němcům jemným způsobem „mstít“: neustále o nich vtipkoval. Když jsem vyrůstal, byl to můj hrdina, hrdý patriot. Moji prarodiče žili na zemědělské usedlosti v malé vesnici se třemi sty obyvateli, nedaleko Němci oblíbených pláží. „Přichází další invaze,“ vtipkoval každé jaro. Žádal mě, abych mu slíbil, že nikdy nebudu brát Němce vážně, protože oni sami sebe berou tak vážně. Upřímně jsem mu přísahal, že to nikdy neudělám. „Humor je nejlepší pomsta,“ říkal.

V novém působišti jsem však začal brát Němce velmi vážně – zejména ty z velkého byznysu a finančnictví. V létě 2012 jsem v rámci reportážního úkolu narazil na nenápadnou webovou stránku. „Harald Quandt Holding“ stálo na domovské práce této společnosti, která uváděla aktiva svých různých investičních firem v hodnotě 18 miliard dolarů. Jak se obskurní, neznámé německé rodinné firmě s jednostránkovou webovou stránkou, na níž se dočtete pouze základními informace, podařilo investovat tak závratné částky? Tato otázka se stala koncem nitky, která mě k této historii přivedla.

Ukázalo se, že tato větev podnikatelské dynastie Quandtů pochází z rodu Magdy Goebbelsové, neoficiální první dámy třetí říše a manželky nacistického ministra propagandy Josepha Goebbelse. Magdin syn Harald byl jediným z jejích sedmi dětí, které válku přežilo. Harald, jediný potomek z Magdina prvního manželství s průmyslníkem Güntherem Quandtem, vyrůstal v Goebbelsově domácnosti, ale nikdy nevstoupil do nacistické strany. Harald měl staršího nevlastního bratra Herberta Quandta, který několik let po válce zachránil před bankrotem značku BMW. Do roku 2012 zůstávali Herbertovi nejmladší dědicové nejbohatší rodinou v Německu a téměř většinově ovládali BMW, zatímco Haraldovi dědicové dohlíželi na „menší“ holding v zeleném lázeňském městečku u Frankfurtu.

V roce 2007 pověřila dynastie Quandtů německého profesora historie, aby prozkoumal nacistickou minulost rodiny – podobnost s rodinou Bahlsenů čistě náhodná. Tento krok přišel v návaznosti na kritický televizní dokument, který vrhal světlo na některé aspekty zapojení dynastie do fungování třetí říše a zaměřil se na masovou výrobu zbraní, využívání nucené a otrocké práce a zabavování firem vlastněných Židy. Rodinné firmy zapojené do těchto aktivit vedli Günther a Herbert Quandtovi.

Během reportáže mě zaujala přetrvávající netransparentnost historie členů bohatší větve rodu Quandtů, která vlastní BMW, a to i poté, co byla v roce 2011 zveřejněna studie, kterou si rodina nechala vypracovat a jejímž cílem byla „otevřenost“. Studie odhalila, že rodinní patriarchové se v době nacismu dopustili mnoha dalších brutálních zločinů. Jak jsem brzy zjistil, Quandtovi nebyli sami. I další německé podnikatelské dynastie za třetí říše vzkvétaly a ovládaly obrovské celosvětové majetky a následně se musely potýkat s temnou minulostí, často dosti neúspěšně.

Tuto temnou historii publikum za hranicemi Německa nikdy neslyšelo. Tyto rodiny přitom nadále mají pod palcem miliardy eur a dolarů. Někteří z dědiců již nevlastní žádný podnik, pouze spravují zděděné bohatství. Mnozí z nich však vlastní známé značky, jejichž produkty se prodávají po celém světě – od aut, kterými jezdíme, přes kávu a pivo, jež pijeme, až po domy, které si pronajímáme, pozemky, na nichž žijeme, a hotely, jejichž pokoje si rezervujeme na dovolenou a služební cesty. Ve svých článcích jsem se zaměřil především na finance těchto rodin. Koneckonců šlo o agenturu Bloomberg. Ale tento úhel pohledu nechával ty nejzávažnější otázky bez odpovědi. Jak se patriarchové těchto rodin dostali za Hitlerovy vlády do takových mocenských výšin? Proč se téměř všichni z nich mohli po pádu nacistického Německa pohybovat na svobodě? A proč i po tolika desetiletích mnozí z dědiců stále tak málo přiznávají zločiny svých předků a promítají do dějin pohled, který tyto záležitosti udržuje zatemněné? Proč jsou jejich dobročinné nadace, mediální ceny a sídla firem stále pojmenovány po jejich patriarších, kteří kolaborovali s nacisty? Odpověď na tyto otázky, nebo alespoň její část, se skrývá na těchto stránkách – v příbězích o historii některých z nejbohatších německých vládnoucích dynastií, které stále ovládají část světové ekonomiky. Přesněji řečeno, odpověď se skrývá v příbězích patriarchů těchto dynastií, kteří nashromáždili nevýslovné peníze a moc tím, že podporovali zvěrstva třetí říše. Tito muži, kteří se většinou narodili v císařském Německu, vstoupili do řad podnikatelské elity v nestálém období po první světové válce. Na začátku nacistické éry v roce 1933 byli již zavedenými průmyslníky, finančníky, výrobci potravin nebo konstruktéry automobilů, ačkoli někteří z nich teprve začínali kariéru jako dědicové po svých panovačných otcích. Tito muži spolupracovali s Hitlerovým režimem v letech předcházejících druhé světové válce i během ní a obohacovali sebe i své firmy díky výrobě zbraní, využívání nucené a otrocké práce a zabavování podniků vlastněných Židy i Nežidy v Německu a na územích okupovaných nacisty.

Někteří z těchto magnátů byli zapálení nacisté, kteří bezvýhradně přijali Hitlerovu ideologii. Většina z nich však byla jen vypočítavými a bezohlednými oportunisty, kteří chtěli za každou cenu rozšířit svá obchodní impéria. Všichni se během třetí říše stali členy nacistické strany nebo SS, případně obojího. Taková je temná historie Quandtů z BMW, Flicků, bývalých majitelů Daimler-Benz, finančníků von Fincků, kteří spoluzaložili Allianz a mnichovskou zajišťovnu Munich Re, klanu Porscheů-Piëchů, který ovládá Volkswagen a Porsche, a Oetkerů, kteří vlastní celosvětové impérium pečiva, hotových jídel, piva a luxusních hotelů. Jejich patriarchové jsou oni miliardáři-nacisté. Tato kniha podrobně popisuje dějiny třetí říše a zúčtovává s těmito německými podnikatelskými dynastiemi, které mají dodnes celosvětový vliv a význam.

Tato kniha však není jen o hříších německých titánů průmyslu a financí. Je to také příběh o tom, jak po válce o osudu těchto nacistických spekulantů rozhodovali vítězní Spojenci. Z politických důvodů a ze strachu před hrozícím komunismem však Spojené státy a Velká Británie v tichosti předaly většinu těchto mužů zpět Německu, jež následně umožnilo většině provinilých magnátů vyváznout bez trestu, jen s nepatrným políčkem. V následujících desetiletích se v západní části rozděleného Německa rozvinula jedna z nejlépe prosperujících ekonomik světa a stejní nacističtí podnikatelé nashromáždili miliardy dolarů a zařadili se mezi nejbohatší lidi světa. Po celou dobu mlčeli, nebo přímo lhali o svých vazbách na genocidu.

Do dnešních dnů se jen málo dědiců těchto mužů skutečně vyrovnalo s rodinnou minulostí. Jiní to stále odmítají, a to jen s malým negativním dopadem. Verena Bahlsenová za své komentáře unikla jakýmkoli profesním důsledkům. Ve skutečnosti ji otec brzy povýšil. V polovině března 2020 Bahlsen oznámil, že Verena se místo svých tří sourozenců stane hlavní aktivní akcionářkou společnosti a bude v rodinné firmě zastupovat další generaci.

Německo, které povstalo z porážky ve druhé světové válce, dospělo v tolerantní společnost, která učila své občany – s pietou a lítostí – o svých minulých chybách. Zatímco mnohé dnešní světové velmoci se staly obětí diktátorů, krajně pravicových populistů a demagogů, Německo zůstalo morální páteří Západu. Velkou měrou se na této křehké rovnováze podílí neustálé veřejné vyrovnávání se s nacistickou minulostí a masovými zvěrstvy, k nimž docházelo za Hitlerova režimu. V uplynulých padesáti letech se němečtí političtí představitelé nevyhýbali převzetí morální odpovědnosti a uznání hříchů minulosti. V poslední době však Německo zahájilo transformaci jiným směrem. S tím, jak umírají poslední svědci nacistické éry a vzpomínka na třetí říši bledne, stále více mainstreamová a nestoudná reakční pravice poškozuje pokrokové ideály poválečného Německa.

V době, kdy jsou dezinformace všudypřítomné a krajní pravice je celosvětově na vzestupu, nabývá historická transparentnost a následné zúčtování ještě většího významu, jak můžeme vidět ve Spojených státech a ve Velké Británii, kde se bourají sochy generálů konfederace, otrokářů a Kryštofa Kolumba a přejmenovávají se vysoké školy pojmenované po rasistických prezidentech. Toto hnutí, směřující k vyrovnání se s minulostí, však jaksi míjí mnoho legendárních německých podnikatelů. Jejich temné dědictví zůstává očím skryto. Tato kniha se snaží tuto chybu svým malým dílem napravit.

ČÁST I

„DOKONALE PRŮMĚRNÝ“

1

Rodina Quandtů po desetiletí těžila z války a nepokojů. Když se však Günther Quandt v říjnu 1918 uprostřed chřipkové pandemie natrvalo přestěhoval do Berlína, válka a převraty měly sedmatřicetiletému textilnímu magnátovi vzít jeho zemi. Günther byl přímým svědkem zániku své milované Německé říše, když prohrála první světovou válku. Navzdory drtivé porážce císařství vydělali Quandtovi na válce miliony. Rodinné textilní továrny, které Günther vedl na venkově v Braniborsku, několik hodin severně od hlavního města, vyráběly pro svého dlouholetého císařského zákazníka tisíce uniforem týdně. Vlny mladých německých vojáků byly posílány do zákopů a na frontu a každý z nich potřeboval novou uniformu, která měla nahradit rozervané uniformy jejich padlých kamarádů. Tak to šlo týden co týden, po čtyři zdánlivě nekonečné roky.

Prohra Německa však i tak byla Güntherovým vítězstvím. Než válka skončila, peníze, které z ní Quandt získal, stačily na jeho trvalé přestěhování do Berlína. Během války se Güntherovi podařilo vyhnout se vojenské službě, nejprve proto, že byl shledán fyzicky nezpůsobilým, ale později proto, že se stal vedoucí osobností válečného hospodářství říše. Z Berlína řídil vládní oddělení, které zásobovalo armádu a námořnictvo vlnou. Současně řídil rodinné továrny a denně jim prostřednictvím dopisů dával pokyny, zatímco jeho dva mladší bratři a švagr bojovali na frontě. Když se vrátili, Günther jim oznámil, že se nadobro stěhuje do Berlína. Z hlučného německého hlavního města měl nadále dohlížet na provoz textilních továren. Zároveň však toužil působit na větší scéně, prozkoumat nové podnikatelské záměry a rozšířit své působení i do jiných odvětví.

Günther miloval Berlín. Narodil se 28. července 1881 na venkově v Pritzwalku, asi osmdesát kilometrů severozápadně od císařského hlavního města. Jako prvorozeného syna prominentní textilní rodiny, a tedy automaticky dědice, jej v patnácti letech poslali do Berlína, aby získal řádné vzdělání; žil tam se svým učitelem angličtiny. Německá říše se na přelomu století stala přední průmyslovou zemí a Berlín jejím pulzujícím srdcem. Günther využíval volný čas k poznávání rozlehlé, rušné metropole, kde byl svědkem stavby nadzemní dráhy a podzemního metra. Později vzpomínal na své berlínské školní roky jako na „šťastná léta“. Nejraději by pokračoval ve studiu architektury, ale to nepřipadalo v úvahu. Günthera povolali domů, aby se vyučil textilnímu řemeslu u svého nemocného otce Emila, vysokého, urostlého muže s hustým knírem. Tento hrdý pruský protestant se držel přísných zásad skromnosti, zbožnosti a tvrdé práce.

Napodruhé se však Günther do Berlína nestěhoval sám. Připojili se k němu jeho žena Toni a jejich dva malí synové Hellmut a Herbert. S Toni byl ženatý už dvanáct let, Hellmutovi bylo deset a Herbertovi osm let. Toni, krásná brunetka, byla Güntherovou životní láskou. Málem mu zakázali se s ní oženit, jeho rodiče totiž považovali její rodinu za nouveau riche, zbohatlíky. Jejich pokusy o ukončení vztahu přiměly Günthera vážně uvažovat o emigraci do Spojených států. Zašel dokonce tak daleko, že už si vyhledal nejlevnější cestu lodí do Baltimoru s tím, že si v Chicagu najde práci. Nakonec však zůstal. Zvítězila láska a vytrvalost a rodiče mu konečně dali požehnání.

Dne 15. října 1918, během podzimních prázdnin, odjela Toni s oběma chlapci do Berlína, aby navštívila Günthera a nový rodinný dům. Čtyřčlenná rodina se ubytovala v luxusním hotelu Fürstenhof na Postupimském náměstí. Günther jim chtěl ukázat sídlo, které koupil asi patnáct kilometrů jihozápadně od centra města, na zeleném předměstí Neubabelsberg, ve vilové kolonii, kde žilo mnoho berlínských bankéřů, průmyslníků a bohaté inteligence. Dům stál přímo u jezera Griebnitzsee a na okraji zámeckého parku zámku Babelsberg, císařova letního sídla; pozemek byl plný prastarých stromů. Toni se ještě plně nezotavila z operace, která následovala po Herbertově komplikovaném porodu. Doufala, že se v domě s příjemným prostředím, jezírkem, parkem a ulicí lemovanou bujnými platany, lípami a javory uzdraví. „Tady se zcela vyléčím,“ řekla Toni Güntherovi poté, co ji a oba chlapce provedl po domě. Nebylo tomu tak. Den po návštěvě se Toni se syny vydala zpět do Pritzwalku. Toho večera Güntherovi zavolal jeden ze zaměstnanců: Toni se vrátila z Berlína s lehkými příznaky chřipky. Chlapce odvezli k jednomu rodinnému příslušníkovi, aby se nenakazili. Při pandemii bylo třeba učinit veškerá opatření – španělská chřipka se tak snadno šířila. Během dvou dnů se Toniina chřipka rozvinula do dvojitého zápalu plic. Zoufalý Günther zajel ke známému lékaři, ale ten mu nemohl nabídnout okamžitou pomoc: měl téměř tucet pacientů trpících stejnou nemocí. Toni té chladné říjnové noci zemřela. Bylo jí pouhých čtyřiatřicet let. Křehká žena, která toužila po novém začátku, podlehla druhé celosvětové vlně španělské chřipky, která za sebou zanechávala miliony mrtvých.

Günther se v jediném okamžiku stal vdovcem, osamělým ve zběsilém hlavním městě poražené říše na pokraji zániku. Navíc se k němu brzy měli nastěhovat jeho dva malí synové, kteří právě přišli o matku; potřebovali mnohem více péče, než jim kdy mohl poskytnout. Günther na ně měl jen málo času. Musel budovat impérium. Po Toniině pohřbu v Pritzwalku, za slunečného podzimního dne, stál u jejího hrobu a cítil, že ztratil „něco, co nejde vrátit“. „Věřil jsem, že lidé jsou schopni dávat a přijímat opravdovou lásku jen jednou v životě,“ napsal později. Ale o šest měsíců později se novu zamiloval. Byla to náklonnost, která Quandtovy pronásleduje dodnes. Zamiloval se do Magdy Friedländerové, která se později stala známou jako Magda Goebbelsová, „první dáma třetí říše“.

2

V teplém jarním večeru 21. dubna 1919 nastoupil Günther Quandt v Berlíně do přeplněného nočního vlaku. Bylo Velikonoční pondělí a on se chystal se dvěma společníky cestovat první třídou do Kasselu ve středním Německu na obchodní schůzku. Krátce před odjezdem umístila matka svou dospívající dceru před soukromé kupé byznysmenů; dívka byla obtěžkána zavazadly a krabicemi. Její matka prohledala celý vlak a hledala volné místo. Její pokyny na rozloučenou: „Magdo, tady zůstaneš sedět.“ Günther počkal dvě tři minuty, než vstal a nenuceně pozval mladou dívku, aby si přisedla k nim. Trvalo ještě mnoho minut a několik dalších Güntherových pozvání, než nesmělá Magda otevřela dveře kupé a připojila se k trojici mnohem starších mužů.

Poté, co jí Günther pomohl uložit věci, se Magda usadila do plyšového čalouněného sedadla. Jakmile se oba dali do řeči, Günther zjistil, jak je dívka přitažlivá: „Pozval jsem mimořádně krásné zjevení: světle modré oči, krásné plné blond vlasy, dobře tvarovaný, pravidelný obličej, štíhlá postava,“ napsal později. Magdě bylo pouhých sedmnáct let, byla o dvacet let mladší než Günther a jen o šest let starší než jeho nejstarší syn Hellmut. Magda právě strávila velikonoční prázdniny s matkou a nevlastním otcem v Berlíně a vracela se do internátní školy v Goslaru, v kopcovitém středu Německa. Günther a Magda si celou cestu vlakem povídali, probírali cestování a berlínská divadla. Zamiloval se do ní. Kolem jedné hodiny v noci vlak zastavil na nádraží v Goslaru. Günther pomohl Magdě vynést z vlaku její věci; co nejnenápadněji se podíval na štítek na zavazadle a poznamenal si adresu její internátní školy.

Jakmile Günther dorazil do Kasselu, poslal Magdě dopis, zda by ji mohl následující odpoledne navštívit na internátě. Vydával se za přítele jejího otce, aby získal povolení od ředitelky, že ji může vzít ven. Magda mu odpověděla, že souhlasí. Druhý den se Günther objevil ve škole s kyticí růží – ne pro Magdu, ale spíše proto, aby okouzlil ředitelku a ona dovolila Magdě jít s ním na procházku. Začaly námluvy. Hned na třetí schůzce, během malebné projížďky pohořím Harz, ji požádal na zadním sedadle svého auta s řidičem o ruku. Ohromená ho poprosila o tři dny na rozmyšlenou. Manželství, kterých byla svědkem během svých sedmnácti let života, zdaleka nebyla dobrá.

Magda se narodila 11. listopadu 1901 v Berlíně jako nemanželské dítě. Její rodiče, inženýr Oskar Ritschel a služka Auguste Behrendová, se nakonec vzali. Magdina matka se však s Ritschelem rozvedla poté, co zjistila, že má milenku. Auguste se poté znovu vdala; její druhý manžel Richard Friedländer byl německý židovský obchodník. Nyní se i oni měli rozvádět. Magda vyrůstala jako jedináček v kosmopolitní domácnosti vyšší střední třídy, pendlovala s matkou a nevlastním otcem mezi Berlínem a Bruselem, kde navštěvovala přísnou katolickou internátní školu vedenou jeptiškami. Měla širší židovské vazby než jen na svého nevlastního otce. Když se seznámila s Güntherem, právě se rozešla se svým tehdejším přítelem Viktorem Chaimem Arlosorovem, ambiciózním židovským emigrantem z Ruska. Ten studoval ekonomii na prestižní berlínské Humboldtově univerzitě. Ale Magda jako šiksa, nežidovka, cítila, že do židovské komunity nikdy skutečně nezapadne.

Po třech dnech přemýšlení přijala Güntherovu nabídku k sňatku. Byla zmatená z toho, že se o ni tento statný starší muž, který nosil dvouřadové obleky, naškrobené límečky a zlaté manžetové knoflíčky a z nějž vyzařovaly peníze a moc, tolik zajímá. Günther, vysoký muž s pronikavýma modrýma očima, kulatou plešatou hlavou a přehazovačkou, vypadal impozantně – ale ne tak docela přitažlivě. Přesto k rozhodnutí vzít si člověka o dvě desetiletí staršího nevedla romantická láska; svou úlohu sehrály též fascinace a ambice. Günther, který se vždycky rošťácky usmíval, jako by věděl něco, co ostatní netuší, Magdě imponoval. Toužila opustit internátní školu a stát se manželkou někoho, kdo má velké finanční prostředky a ve světě obchodu si jej váží. Představovala si, jak vede velkou domácnost a pořádá společenské akce pro své přátele a obchodní partnery. Günther však trval na tom, aby před svatbou splnila dvě podmínky. Musela se vzdát katolictví a znovu konvertovat k protestantismu; také musela znovu přijmout své původní příjmení Ritschel. Friedländer, židovské příjmení jejího nevlastního otce, bylo pro Günthera a jeho konzervativní luteránskou rodinu nepřijatelné. Poslušně se mu podřídila. Řekla to své matce: „Na náboženství mi nezáleží, v srdci mám svého Boha.“

Začátkem ledna roku 1921 se Günther a Magda vzali v lázeňském hotelu na západním břehu Rýna nedaleko Bonnu. Nevěsta si oblékla šaty z bruselské krajky. Harmonie mezi nimi však netrvala dlouho. Věkové a povahové rozdíly novomanželů se rychle bolestně projevily, když workoholik Günther náhle ukončil jejich desetidenní líbánky v Itálii, aby se zúčastnil „konference, kterou nelze propásnout“. Ani před tímto náhlým odjezdem jejich cesta nebyla zrovna vydařená. Zatímco novomanželé projížděli italskou krajinou v limuzíně značky Mercedes s řidičem, Magda zjistila, že jejího manžela „skutečná“ Itálie příliš nezajímá. Jak později vzpomínala její matka Auguste, Magda si uvědomila, že „je to v zásadě člověk postrádající veškeré estetické cítění, důsledný pragmatik, pro kterého umění a krása znamenají jen málo. Také příroda ho nechávala zcela chladným. Když cestovali Umbrií, krajinou klasické krásy a historického významu (…), Quandt vysvětloval své ženě geologickou stavbu půdy a vypočítával možnosti jejího průmyslového využití.“ Cesta však nebyla úplným propadákem. Dne 1. listopadu 1921, o něco více než devět měsíců po líbánkách, Magda porodila jediné společné dítě, syna Haralda.

Porodila ho v nemocnici. Günther samozřejmě pracoval. Teď, když byli zpátky doma v Berlíně, pro něj existovala jen práce, osobní život nepěstoval. Když se s manželkou a syny vydal na cestu, šlo především o návštěvy podniků nebo továren. Pracoval vždy dvanáct hodin denně, k pracovnímu stolu přicházel v půl osmé ráno a domů se vracel v půl osmé večer, „unavený a zbitý“, vzpomínala později Magdina matka. „Po večeři si sedl do křesla, otevřel berlínské finanční noviny a za tři minuty usnul.“ Günther byl chronicky vyčerpaný. Stěžoval si, že nemá čas číst knihy ani vymýšlet nové nápady. Společenský život ho téměř nezajímal – možná se občas zúčastnil nějaké akce, pokud se nějak týkala obchodu, ale „jedině tehdy, když to bylo nevyhnutelné“. Magda tím trpěla. Domácí večírky jí poskytovaly jediné chvíle, kdy mohla být jako žena v domácnosti a hostitelka středem pozornosti. Ale v Güntherově světě nebylo pro manželský život téměř žádné místo. Magdě nezbývalo než se přizpůsobit.

3

Na počátku dvacátých let, kdy byli Günther a Magda Quandtovi před rozvodem, se nový, poválečný německý stát, známý jako Výmarská republika, propadal do chaosu. Mnozí podnikatelé se drželi stranou od nestálé parlamentní politiky, neboť jedna ústavní krize následovala druhou. Místo toho se obrátili na jiné hrací pole, kde mohli spekulovat a dosáhnout zisku: k akciovému trhu.

Hyperinflace a odliv kapitálu z Německa nabíraly na intenzitě v létě roku 1922 po atentátu na ministra zahraničních věcí, židovského průmyslníka Waltera Rathenaua, a po hrozbě nesplácení obřích válečných reparací, které Německu ukládala Versailleská smlouva. Po Rathenauově vraždě v Berlíně se vypařily poslední zbytky důvěry v německou měnu. Míra inflace v zemi vzrostla o 1300 % a Říšská banka začala tisknout bankovky v hodnotě bilionu marek. Z této situace profitovalo pouze několik bohatých Němců, kteří investovali do hmotného majetku, jako jsou nemovitosti a továrny; veškeré jejich dluhy se okamžitě vypařily. Většina německé střední třídy však uložila své peníze do úspor nebo do bezcenných dluhopisů, které byly použity na financování první světové války.

Akcie se však pohybovaly někde na pomezí, ve finanční zemi nikoho, kam se odvážili vstoupit jen ti nejodvážnější spekulanti. Günther Quandt byl jedním z těchto spekulantů. Günther hledal příležitost, jak diverzifikovat peníze, které vydělal během války, a začal obchodovat s měnami a spekulovat na burze. S poklesem cen začali drobní investoři své akcie rozprodávat a těch několik málo firem, které byly podloženy hmotným majetkem, se začalo obchodovat za výhodné ceny. Byl to sen spekulantů – ale nebezpečný sen. Nestabilní německá měna způsobovala nestálé výkyvy cen a začínající obchodník se mohl snadno nechat nachytat, když vsadil proti velkým investorům, kteří se snažili získat celé balíky akcií a využívali ke spekulacím levný dluh.

Poté, co Güntherovi na podzim 1921 vynesla obzvláště riskantní transakce s vlnařskou firmou 45 milionů marek, pověřil tucet bank, aby skoupily akcie desítky průmyslových podniků. Jednou z firem, do nichž investoval, byl obrovský německý výrobce potaše (uhličitanu draselného) Wintershall. Přestože Günther již byl členem jejího představenstva, chyběla mu celková kontrola. To ho velmi trápilo. „Nikde jsem do toho nesměl mluvit,“ vzpomínal později. Pro textilního magnáta, který sice zpovzdálí vedl své rodinné továrny, ale byl odhodlán stát se významným hráčem v jiném odvětví, to byla nepříjemná a neznámá role. Právě překročil čtyřicítku a čas běžel jako voda. Vyhlídka, že by své jmění využil pouze ke spekulacím s akciemi v „ďábelském období inflace“, ho odpuzovala, jak sám napsal. Ale na to, že měl ke spekulacím takový odpor, se mu dařilo svůj proklamovaný odpor překonávat s velkým úspěchem. I po nákupu akcií mu stále zbývalo pětatřicet milionů marek. Byl připraven koupit vlastní firmu.

Na jaře 1922 si Günther vyhlédl kořist: berlínskou firmu Accumulatoren-Fabrik AG (AFA). Tato společnost se stala jedním z největších světových výrobců baterií. Když Günther upřel své zraky na AFA, na celém světě byla elektrifikace v plném proudu. Firma měla také hluboké vazby na zbrojní průmysl, protože během první světové války dodávala baterie do německých ponorek. Skutečná hodnota společnosti se však neodrážela v ceně jejích akcií. Její vlastnictví bylo značně rozptýlené a chyběly jí vhodné mechanismy, jako jsou preferenční akcie, které by ji chránily před převzetím.

Když Günther začal denně nakupovat akcie AFA, využíval přitom síť fiktivních společností, bank a nastrčených figur, včetně rodinných příslušníků – vyhnul se tak pozornosti, zůstal v anonymitě a získal další peníze. V září 1922, kdy představenstvo AFA oznámilo navýšení kapitálu spojené s vydáním preferenčních akcií, byl však nucen vstoupit na kapitálový trh. Günther do té doby získal ve společnosti AFA pouze čtvrtinový podíl. Získání většiny by bylo téměř nemožné, pokud by se uskutečnilo navýšení počtu akcií.

Den po tomto oznámení si Günther u svého pracovního stolu pročítal berlínské finanční noviny, když narazil na oznámení vyzývající ostatní akcionáře AFA, aby hlasovali proti návrhům představenstva. Günther zavolal šéfredaktorovi novin Waltheru Funkovi. Funk znal v Německu každého, kdo měl nějaké postavení v obchodě, a prozradil mu, že oznámení podal jistý Paul Hamel; Günther si s ním ještě ten večer domluvil schůzku. Hamel byl partnerem soukromé banky Sponholz a specializoval se na převzetí podniků. S Güntherem se rozhodli spojit své síly.

Po měsíci usilovného vyjednávání s představenstvem společnosti AFA tito „nájezdníci“ zvítězili. Nebyly vydány žádné preferenční akcie a Günther získal čtyři křesla v dozorčí radě. Mezitím v tajnosti pokračoval v nákupu akcií AFA, který financoval ze svých textilních továren. V červnu 1923 se stal předsedou dozorčí rady a jeho skupina držela přibližně 75 % akcií.

Nepřátelské převzetí společnosti AFA bylo u konce. Günther získal kontrolu nad světově proslulou firmou v novém odvětví. Rychle se změnil z obchodníka s textilem na prohnaného spekulanta a plnohodnotného průmyslníka. Navíc díky Funkovi získal v Paulu Hamelovi obchodního partnera. Když v lednu 1925 zemřel jeden z vedoucích pracovníků AFA, Günther převzal kancelář zesnulého podnikatele v sídle společnosti na náměstí Askanischer Platz 3. Nacházela se vedle hlavního berlínského nádraží, v srdci vládní a obchodní čtvrti, blízko peněz a moci. Günther, usazený za velkým tmavým stolem v rozlehlé kanceláři s vysokými, dřevem obloženými stěnami, odtud vládl rodícímu se Quandtovu impériu.

O tři roky později získal druhou společnost: Deutsche Waffen- und Munitionsfabriken (DWM). Během první světové války byl tento podnik jedním z nejdůležitějších výrobců zbraní a munice pro německou císařskou armádu. Její dceřiné společnosti vyráběly slavné pušky Mauser a pistole Luger a miliony nábojů a součástek pro stíhací letadla. Günther o DWM s oblibou mluvil jako o „malém Kruppovi“, což odkazovalo na nechvalně proslulou ocelářskou firmu Krupp, největšího německého výrobce zbraní.

Když se Günther a jeho obchodní partneři v létě 1928 rozhodli získat kdysi mocnou společnost DWM, byla v zoufalém stavu. Berlínská firma byla nucena v rámci dohody o odzbrojení Německa po prohrané válce změnit svůj sortiment a nyní vyráběla pouze kuchyňské spotřebiče, šicí stroje a další nejrůznější neškodné zboží. Jediné zbraně, které DWM směla produkovat, byly sportovní a lovecké pušky. Cena jejích akcií prudce klesla, protože ji pronásledovaly zvěsti o platební neschopnosti a zastaralém managementu.

Žalostný stav společnosti DWM z ní učinil mnohem snazší a levnější cíl pro převzetí, než byla AFA. Ve svých pamětech z roku 1946, vydaných po druhé světové válce, se Günther zoufale snažil vytvořit dojem, že nikdy nebyl hlouběji zapojen do obchodu se zbraněmi. Tvrdil, že to byl Paul Hamel, kdo mu nabídl příležitost expandovat do zbrojního průmyslu. (K této dvojici se přidal další Paul – Paul Rohde, ocelářský magnát – a vytvořili tak trojici pro převzetí DWM.) Podle Günthera Hamel na další schůzi akcionářů DWM zmobilizoval investory tak úspěšně, že v červenci 1928 odstoupilo celé představenstvo. Když pomineme revizionistickou historii, byl to nakonec opět Günther, kdo byl jmenován předsedou dozorčí rady, a to díky své pověsti někoho, kdo má schopnost úspěšně restrukturalizovat nějakou společnost bez ohledu na odvětví.

4

Když koncem roku 1923 vrcholila a končila éra hyperinflace, přestěhoval se čtyřicetiletý ocelářský magnát Friedrich Flick s manželkou Marií a syny do Berlína. Usadili se ve vile schované v luxusní čtvrti Grunewald v zalesněné západní části hlavního města. I Flick měl obrovské zisky z opojných let spekulací a inflace, které mu umožnily opustit rodný Siegerland, venkovský region jihovýchodně od Porúří, a usadit se v hlavním městě. Nyní se procházel po udržované štěrkové cestě kolem své nové vily, kouřil levné doutníky a plánoval svůj další odvážný krok.

Na počest svého příchodu si koupil honosnou kancelářskou budovu na Bellevuestraße 12, odkud řídil své rostoucí průmyslové impérium. Nacházela se v klidné ulici přímo mezi Tiergarten a Postupimským náměstím. Rušné centrum Berlína se nalézalo jen o kousek dál a sídlo Günthera Quandta na náměstí Askanischer Platz bylo vzdáleno pouhé tři minuty jízdy na jih. Flick se díky své zarputilé rozhodnosti, bezohlednosti a nadání pro čísla a lsti rychle stával jedním z nejúspěšnějších a nejvlivnějších ocelářských magnátů v Německu. Zdálo se, že jen málokdy z toho má požitek. Vjeho modrých očích se nikdy nerozzářil ani náznak radosti, ani mu po tváři nepřelétl úsměv. Jeho přikrčená postava, zavalitý obličej, soustředěný pohled a hlava plná rychle šedivějících vlasů mu dodávaly na zastrašujícím a přísném výrazu, který se výborně hodil k muži, jenž se měl stát nejznámějším průmyslníkem nacistického Německa.

Flick, který byl o dva roky mladší než Günther Quandt, se narodil 10. července 1883 v Ernsdorfu, ospalé vesnici v rozvíjejícím se průmyslovém středisku císařského Německa. Syn obchodníka se dřevem, který vlastnil podíly v několika rudných dolech, vystudoval obchod a ekonomii v Kolíně nad Rýnem a ve čtyřiadvaceti letech se vyučil v ocelářské firmě Siegerland, která se potácela v problémech, a stal se jejím ředitelem. Poté se stal členem představenstva další místní ocelářské firmy, která se rovněž nacházela ve finanční tísni. Přechod do správní rady mu umožnil se v roce 1913 oženit s Marií Schussovou, dcerou váženého radního města Siegenu a textilního výrobce. Zakrátko se manželům narodili tři synové: Otto-Ernst, Rudolf a později Friedrich Karl. Dynastie Flicků se začínala utvářet.

Flick měl mimořádný dar pamatovat si čísla a analyzovat účetní bilance. Restrukturalizoval dvě ocelářské firmy, které se potýkaly s problémy, než využil příležitosti, která se naskytla po vypuknutí první světové války. V roce 1915 byl Flick jmenován do představenstva společnosti Charlottenhütte jako její obchodní ředitel. Finančně zdravá firma byla největším výrobcem oceli v Siegerlandu, ale ve srovnání s mnoha konkurenty v celé Německé říši byla stále malá. Flickovi kolegové z představenstva mu dovolili, aby se pustil do ambiciózního plánu, a tak v průběhu války zečtyřnásobil obchodní bilanci. Společnost hojně profitovala ze zvýšené poptávky armády po oceli pro výrobu zbraní.

S tím, jak v posledních dvou letech první světové války rostla poptávka po zbraních, stoupaly i ceny oceli, rudy a železného šrotu. Flick využil horentních válečných zisků firmy Charlottenhütte k financování převzetí společnosti. Současně realizoval svůj vlastní plán: začal tajně skupovat akcie společnosti Charlottenhütte, která neměla dominantního akcionáře. Skryté převzetí financoval z výnosného vedlejšího podnikání s železným šrotem, peněz svého otce a věna své ženy. Navíc dvakrát přesvědčil představenstvo a stát, aby se vydaly preferenční akcie, které by odvrátily reálné i přehnané hrozby převzetí společnosti Charlottenhütte někým jiným.

Poté, co Flick odvrátil reálnou hrozbu převzetí ze strany legendárního porúrského ocelářského magnáta Augusta Thyssena a počátkem roku 1920 s ním uzavřel dohodu, stal se majoritním akcionářem Charlottenhütte. Poté firmu přeměnil na svou osobní holdingovou společnost pro rychle se měnící řadu akcií ocelářských, důlních a dalších podniků těžkého průmyslu, přičemž často nakupoval akcie prostřednictvím nastrčených figur a krycích společností, aby skryl svou identitu a záměry, podobně jako to v téže době dělal Günther Quandt. Flickovo hrozivé tempo akvizic, prodejů a směn akcií ho přivedlo do tvrdé konkurence a k občasné spolupráci se zavedenými průmyslníky, jako byli Thyssen, Krupp a další.

Po dohodě s Thyssenem Flick souhlasil, že se bude držet mimo Porúří, a dočasně se vzdal svého konečného cíle. Místo toho začal uzavírat obchody s ocelí v Horním Slezsku, velice sporném regionu, který se střídavě nacházel pod německou a polskou kontrolou. Jeho nestálost byla živnou půdou pro levné akvizice. Flickovy obchody s ocelí v Horním Slezsku mu poprvé přinesly celostátní pozornost. Novinář se zaměřením na obchod z Berliner Tageblatt, největších novin vycházejících v hlavním městě, byl první, kdo sepsal Flickův profil. V roce 1924 reportér napsal, že Flick byl „zachvácen duchem doby a cítil se stejně tak povolaný“. „Oběma nohama skočil do kotle přerozdělovacího procesu, několikrát se potopil a vynořil se jako nový král konglomerátu těžkého průmyslu (…). Friedrich Flick – jeho jméno je veřejnosti neznámé, ale kolegové z hornictví a ředitelé velkých bank (kteří ho nemohou vystát, protože jim zavírá ústa) ho uznávají jako jednoho z nejmocnějších, nejúspěšnějších a nejšikovnějších.“ Flick nesnášel jakoukoli formu mediální pozornosti a začal podplácet novináře, aby ničili články, které o něm psali.

Díky vpádu do Slezska se Flick konečně prosadil v průmyslovém regionu, po kterém toužil nejvíce: v Porúří. V letech 1923–1924 vyměnil velkou část svých hornoslezských podílů za podíly v rúrských ocelářských firmách ovládaných konkurentem. Součástí výměny byly i podíly v těžební společnosti Gelsenberg. Další Flickův krok byl zatím nejodvážnější. V roce 1926 založila skupina porúrských průmyslníků v Düsseldorfu konglomerát Vereinigte Stahlwerke (VSt), který reguloval výrobu a ceny oceli. Společnost byla z velké části financována americkými dluhopisy a stala se druhou největší ocelářskou firmou na světě, kterou svou velikostí předčila pouze US Steel. Flick díky výměně slezských akcií ve VSt získal značný podíl a přesunul mnoho svých obchodních zájmů do nového rúrského konglomerátu. To však nestačilo. Chtěl ovládnout celou společnost VSt. Když se spojilo několik mateřských společností ovládajících VSt a jako její největší akcionář se objevil Gelsenberg, Flick se chopil příležitosti. Začal skupovat akcie společnosti Gelsenberg v naději, že získá většinový podíl. Po řadě výměn akcií a obchodů, především s bývalým konkurentem, se Flick stal majoritním akcionářem VSt a získal kontrolu nad jedním z největších průmyslových konglomerátů na světě. V roce 1929, v pouhých pětačtyřiceti letech, se fakticky vyšvihl na pozici nejmocnějšího německého průmyslníka.

5

Na konci dvacátých let 20. století nestálo Güntheru Quandtovi v cestě k úspěchu už zhola nic. Přestože jeho bratři stále častěji přebírali vedení textilních továren v Braniborsku, on nadále určoval strategii rodinného podniku. Byl hlavním akcionářem společnosti Wintershall, největší německé firmy na výrobu potaše. A hlavně získal dva velké průmyslové podniky, které prodávaly své zboží po celém světě. Jeden z manažerů DWM napsal, že Günther konvertoval k nové víře: „Patří k lidem, jejichž síla spočívá pouze ve víře v nepřemožitelnou moc peněz. Jeho úspěch slouží jen k tomu, aby ji znovu a znovu posiloval. Tato víra se pro něj změnila v náboženství, i když v něm nemusí být nutně obsažena víra v Boha.“

S novými penězi přišly i typické atributy zbohatlíka. Günther už léta hledal vhodný pied-à-terre, přechodné bydlení, v centru Berlína, aby nemusel po pozdním odchodu z kanceláře nebo po návštěvě divadla cestovat s Magdou domů. Jednoho dne v roce 1926 ho kontaktoval realitní makléř: jistý podnikatel potřeboval okamžitě prodat svůj městský dům, aby se vyhnul bankrotu. Günther koupil dům i s celým jeho vybavením poté, co se zoufalým majitelem smlouval, aby snížil cenu. Městský dům, který se nacházel v sofistikované berlínské čtvrti Westend, byl draze zařízený, s veškerým inventářem až do poslední lahve vína, uměleckého díla a příboru. Byl zařízen mnohem stylověji než jeho vlastní sídlo – ústředním prvkem jeho obývacího pokoje byly velké varhany. Po koupi městského domu Günther před Magdou zavtipkoval: „Vidíš, drahá, jak ses mýlila, když jsi říkala, že kultura se nedá koupit. Já jsem si ji koupil!“

Ale jak se jeho majetek neustále zvětšoval, Güntherův rodinný život se opět rozpadal. Začátkem července 1927 došlo k neštěstí. Jeho prvorozený syn a dědic Hellmut právě nastoupil na roční studijní pobyt v zahraničí, když v Paříži zemřel po zpackané operaci slepého střeva. Bylo mu pouhých devatenáct let. Hellmutova poslední slova byla adresována Güntherovi: „Tak rád bych ti pomohl s tvou důležitou prací, můj drahý otče.“ Günther byl zdrcený. Napsal: „Ztratil jsem svého drahého, milého chlapce, na kterého jsem byl vždycky tak pyšný, pro kterého jsem všechno vybudoval.“ Magda, která několik dní zůstávala u Hellmutova lůžka, byla jeho smrtí hluboce otřesena. Hellmut byl jen o šest let mladší než ona a ti dva si byli velmi blízcí – natolik, že někteří měli podezření, že je spojuje romantický cit. Hellmut byl pohřben vedle své matky Toni na hřbitově v Pritzwalku v rodinném mauzoleu, které nechal Günther postavit. „Všechno, co mu bylo v životě souzeno, teď musí převzít jeho sedmnáctiletý bratr Herbert,“ napsal Günther.

Güntherův druhorozený syn Herbert se pro nástupnictví po svém bratrovi zdál být naprosto nevhodný. Byl to náladový introvert, štíhlý a plachý, pravý opak svého nadaného, pohledného a empatického staršího bratra. Navíc se narodil s tak těžkým zrakovým postižením, že musel být od deseti let vyučován doma. Protože sotva uměl číst, musel si veškeré učivo zapamatovat a informace se učil z ústního výkladu svých soukromých učitelů. Herbertův lékař mu předpověděl, že svou budoucí profesi najde pouze v zemědělství, kde bude pracovat rukama. Günther proto Herbertovi koupil velkostatek Severin v severním Meklenbursku. Centrem panství byl novorenesanční cihlový zámek z osmdesátých let 18. století, který byl obklopen asi dva a půl tisíci hektary půdy, od zemědělské půdy po les. Jeho pole, louky a lesy se prostíraly na mírném hřebeni. Günther jmenoval správcem Severina svého bývalého švagra Waltera Granzowa a brzy se rozvinulo výnosné zemědělské podnikání. Zanedlouho měl statek sloužit mnohem temnějšímu účelu.

Hellmutova smrt urychlila rozpad manželství Günthera a Magdy. Od začátku se k sobě nehodili a romantické city, které Magda ke Güntherovi chovala, se po smrti jejího nevlastního syna vytratily. Na smrtelné posteli v nemocnici v pařížské ulici de Clichy prosil Hellmut svého neustále se hádajícího otce a nevlastní matku, aby „na sebe byli vždycky hodní“. Hellmutova slova pronikla Güntherovi do srdce „jako bodnutí“. „Cítil jsem, že pokud Hellmut zemře, naše manželství se rozpadne. On byl tou silnou oporou, která nás k sobě, možná nevědomky, vždycky vedla.“ Günther měl pravdu a problém si způsobil sám. Šest let Magdu citově, společensky i finančně zanedbával. Byl k ní skoupý, zpočátku jí dával kapesné, které bylo třetinové oproti platu služebných. Musela si vést záznamy o všech výdajích na domácnost, a kdykoli ukázala manželovi knihu záznamů, beze slova v ní listoval stránku po stránce a nakonec napsal červeným inkoustem: „Přečteno a schváleno, Günther Quandt.“ Celý její život spočíval v péči o děti a vedení pětičlenné domácnosti na berlínském předměstí. Ale Magda byla stvořena pro dobrodružství, ne pro domácnost. Byla vzdělaná, mluvila mnoha jazyky a milovala výtvarné umění. Chtěla od života víc, nejlépe záři reflektorů, a marně očekávala, že jí manželství s bohatým průmyslníkem zajistí společensky prominentní místo v bouřlivých dvacátých letech v Berlíně.

Na podzim roku 1927, několik měsíců po Hellmutově smrti, se manželé vydali na cestu do Spojených států. Günther doufal, že to jejich manželství oživí. Pro tuto příležitost dokonce poslal luxusní automobil, svůj červený kabriolet Maybach. Navzdory veškerému úsilí cesta jejich lásku neoživila. Zažehla se však jiná jiskra. Zrovna na Manhattanu v centru města Günther a Magda poprvé zažili nadbíhání od nacistické strany. Kurt Lüdecke, světoběžník a playboy náležející společenské smetánce a jeden z prvních členů NSDAP, prozatímně sídlil v New Yorku a snil o tom, že bude nabízet nacistickou myšlenku bohatým Američanům. Lüdeckemu se akorát nepodařilo získat finanční prostředky od Henryho Forda, automobilového magnáta a zarytého antisemity z Detroitu. Lüdecke si myslel, že možná bude mít větší štěstí s bohatým Němcem, jako byl Günther, který byl shodou okolností starším bratrem jeho přítele.

Manželé se s Lüdeckem setkali v hotelu Plaza, kde byli ubytováni během své návštěvy New Yorku. „Poobědval jsem s ním a jeho okouzlující mladou ženou,“ napsal Lüdecke ve svých pamětech I Knew Hitler (Znal jsem Hitlera). „Byl to nyní jeden z nejbohatších mužů v Německu, s mentalitou typickou pro mezinárodně a ekonomicky smýšlející stroje na vydělávání peněz, kterým zbývá jen málo fantazie, nebo spíš vůbec žádná pro jiné věci. Samozřejmě se pro mě stal rázem dalším objektem spekulací – chtěl jsem ho a jeho peníze zainteresovat na naší věci. Ale on byl skeptický.“

Günther se na návnadu nechytil, a tak Lüdecke zaměřil pozornost jinam. Magda se zdála „mnohem otevřenější návrhům“, jak napsal. „Oči jí jiskřily, když jsem jí vyprávěl o Hitlerovi a hrdinstvích nacistů. Než jsem se s nimi rozloučil na lodi, která je vezla domů do Německa, stala se Frau Quandtová mým spojencem. Slíbila, že si přečte nacistické knihy, které jsem jí dal, a že bude zpracovávat svého manžela, a srdečně mě pozvala na návštěvu do Berlína. Během mé návštěvy v Německu v létě 1930 jsme se stali blízkými přáteli a já jsem z ní udělal zapálenou nacistku.“ Sblížili se však ještě mnohem důvěrněji. Nebyl to Magdin první románek a nebyl ani poslední. Po návratu z jejich americké cesty do Berlína počátkem roku 1928 dal Günther Magdě více svobody a peněz. Magnát, pohlcený převzetím DWM, jí zvýšil kapesné a přestal kritizovat její oblečení, denní plány a výdaje. Magda si konečně směla najmout významné módní návrháře, aby jí vylepšili šatník, a navštěvovat společenské plesy v luxusních vilách. Přesto nebyla šťastná. Její city ke Güntherovi byly ty tam. Opakovaně ho žádala o rozvod, ale Günther si to nenechal líbit.

Na jednom z těchto plesů se Magda seznámila s mladým studentem z bohaté rodiny a navázali spolu milostný vztah. Neměla žádné výčitky svědomí, když se svým novým milencem jezdila na výlety. Když Günther pojal podezření, nebylo to kvůli Magdině časté nepřítomnosti, ale spíše kvůli její náladě, která se změnila – už nebyla trucovitá jako předtím, ale celá zářila. Nechal ji sledovat soukromým detektivem a brzy měl zdokumentováno, že Magda se svým milencem pobývá v hotelu ve stejném městě na řece Rýn, kde se vzali. Když ji Günther před tento fakt postavil, ke všemu se přiznala. Důsledky byly vážné. Magda měla okamžitě opustit dům. Günther zahájil rozvodové řízení. Mladá Magda se náhle ocitla v nezáviděníhodné situaci: manželka průmyslníka se měla ze dne na den stát nemajetnou. Po přiznání k nevěře mohla Magda u soudu přijít o všechno: o manželství, o syna Haralda i o vyhlídky na výživné. Ale nakonec nebyla bezmocná – na manžela měla přepravenou jeho vlastní špínu. Před lety objevila v jeho psacím stole balíček milostných dopisů od jiných žen. Nyní byla připravena je použít, aby Günthera přivedla zpět k jednacímu stolu.

Zatímco Günther věnoval desítky stránek svých pamětí popisu života s Magdou, jejich rozvodu, který považoval za smírný, věnoval pouze jeden stručný odstavec: „V létě 1929 jsem se s Magdou rozešel (…). Od té doby jsme spolu udržovali přátelské vztahy.“ Günther odpovědnost za ztroskotané manželství nejprve přisuzoval svému pracovnímu vytížení, ale pak si svou vinu částečně přiznal: „Při tom všem stresu jsem se o Magdu nestaral tak, jak by potřebovala a jak by si zasloužila. Často jsem si to hořce vyčítal. Ale jak často se člověk obviňuje, aniž by byl skutečně vinen.“ Přesto si Günther pro svou bývalou ženu zachoval slabost: „I když se naše cesty rozešly, vždycky jsem na ni myslel s obdivem.“