James Bowen

A STREET CAT NAMED BOB

Copyright © 2012  by James Bowen and Garry Jenkins

All rights reserved.

Translation © 2013, 2023 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-249-5332-8

Obsah

- 1. kapitola  Souputníci

- 2. kapitola  Na cestě k zotavení

- 3. kapitola  Terno

- 4. kapitola  Jedeš pryč!

- 5. kapitola  Středem pozornosti

- 6. kapitola  Chlápek s kocourem

- 7. kapitola  Dva mušketýři

- 8. kapitola  Úředně schváleno

- 9. kapitola  Mistr úniků

- 10. kapitola  Santa Fous

- 11. kapitola  Falešné obvinění

- 12. kapitol  Číslo 683

- 13. kapitola  Bezva místo

- 14. kapitola  Pod psa

- 15. kapitola  Na černé listině

- 16. kapitola  Stanice metra Angel

- 17. kapitola  Osmačtyřicet hodin

- 18. kapitola  Na cestě domů

- 19. kapitola  Přednosta stanice

- 20. kapitola  Nejdelší noc

- 21. kapitola  Kocour Bob a Big Issue

- Poděkování

- Další informace o Bobovi

Bryn Foxové… a každému,

kdo kdy ztratil přítele

1. kapitola

Souputníci

Kdesi jsem četl jeden slavný citát. Říká, že každý z nás denně dostává druhou příležitost. Šance jsou tady a čekají, až si jich všimneme, ale my je obvykle nevyužijeme.

Sám jsem byl živým důkazem pravdivosti tohoto citátu. Měl jsem hodně příležitostí, někdy jsem je dostával dokonce každý den. Dlouho jsem je nevyužíval, ale potom – bylo to časně zjara v roce 2007 –, se to konečně začalo měnit. Tenkrát jsem se spřátelil s Bobem. Když o tom teď přemýšlím, něco mi říká, že to možná byla druhá příležitost i pro něj.

Poprvé jsem ho potkal jednoho pochmurného březnového večera. Londýn se ještě úplně nezbavil zimy a na ulicích bylo pořád protivně chladno, hlavně když zafoukalo od Temže. Toho večera snad dokonce i trochu mrzlo, a proto jsem se domů, do svého nového chráněného bydlení v Tottenhamu v severním Londýně, vrátil o něco dřív než obvykle. Celý den jsem hrál na ulici u Covent Garden.

Jako obvykle jsem nesl na zádech svoje černé kytarové pouzdro a batoh, ale tentokrát se mnou byla i moje nejlepší kamarádka Bella. Kdysi před léty jsme spolu chodili, ale teď jsme byli už jenom kamarádi. Chtěli jsme si u mě doma sníst laciné curry, co jsme si přinesli z restaurace, a dívat se na film na malém černobílém televizoru, který jsem objevil v dobročinném bazaru za rohem.

Výtah v domě jako vždy nejezdil, a tak jsme se smířili s namáhavým výstupem do pátého patra a vydali jsme se po schodech nahoru. Zářivka na chodbě byla rozbitá a část přízemí tonula ve tmě, ale když jsme přišli ke schodišti, uviděl jsem v šeru pár svítících očí. Zaslechl jsem tiché a trochu žalostné zamňoukání a uvědomil jsem si, co to je.

Jakmile jsem přišel blíž, uviděl jsem v polotmě zrzavou kočku stočenou na rohožce před dveřmi jednoho z přízemních bytů v boční chodbě.

S kočkami jsem vyrůstal a měl jsem pro ně vždycky slabost. Když jsem přišel blíž a pořádně jsem se podíval, poznal jsem, že je to kocour.

Nikdy dřív jsem ho tady neviděl, ale dokonce i ve tmě bylo zřejmé, že v něm něco je, že je to osobnost. Nebyl ani trochu nervózní, ba právě naopak. Vyzařovala z něj klidná a neochvějná sebedůvěra. V temných stínech chodby byl jako doma. Jeho zvědavý a inteligentní pohled naznačoval, že to já jsem zabloudil na jeho území. Skoro jako by říkal: „Co jsi zač a co tu chceš?“

Neodolal jsem, klekl si k němu a představil jsem se.

„Nazdar, kámo. Ještě jsem tě tady neviděl, ty tady bydlíš?“

Vzbudil jsem jeho zájem, ale stále si mě měřil poněkud odměřeným pohledem, jako by pořád ještě odhadoval, co jsem vlastně zač.

Rozhodl jsem se, že ho pohladím po hřbetě – částečně proto, abych se s ním spřátelil, a taky jsem chtěl zjistit, jestli má obojek nebo nějaký jiný identifikační předmět.

Potmě se to dalo těžko poznat, ale dospěl jsem k závěru, že nic nemá. Okamžitě mě napadlo, že je to tulák. V Londýně jich žije víc než dost.

Zdálo se, že ho moje pozornost těší, a začal se o mě zlehka otírat. Ještě chvíli jsem ho hladil a všiml jsem si, že kožich má hodně zanedbaný, a tu a tam dokonce prosvítaly lysiny. Očividně se potřeboval pořádně najíst. A podle toho, jak se ke mně lísal, potřeboval taky trochu láskyplné péče.

„Chudák malý, určitě je to tulák. Nemá obojek a je dost hubený,“ řekl jsem a podíval se na Bellu, která na mě trpělivě čekala u paty schodiště.

Věděla, že mám pro kočky slabost.

„Ne, Jamesi, nemůžeš si ho nechat.“ Uhodla hned, nač myslím, a kývla hlavou směrem ke dveřím bytu, kde kocour seděl. „Nemohl sem jenom tak přijít, určitě patří někomu v domě. Možná čeká, až se ten člověk vrátí a pustí ho dovnitř.“

Neochotně jsem s ní souhlasil. Nemohl jsem prostě jenom tak sebrat kočku a vzít ji s sebou do bytu, přestože všechno nasvědčovalo tomu, že nemá domov. Já sám jsem se sem nastěhoval teprve nedávno a ještě jsem nebyl zařízený. Co kdyby kocour patřil někomu, kdo žije v tomhle bytě? Asi by se jim moc nelíbilo, kdyby jim někdo jenom tak odnesl mazlíčka, že?

A kromě toho, starost o kočku bylo asi tak to poslední, co jsem teď potřeboval. Byl jsem neúspěšný muzikant, snažil jsem se zbavit závislosti na drogách a žil jsem z ruky do úst v chráněném bytě. Bylo dost těžké postarat se sám o sebe.

Druhý den ráno, byl to zrovna pátek, jsem sešel dolů po schodech a zjistil jsem, že zrzavý kocour tam ještě sedí. Vypadalo to, že se za posledních dvanáct hodin vůbec nehnul.

Znovu jsem si k němu klekl a pohladil ho. I tentokrát bylo vidět, že se mu to líbí. Předl a oceňoval mou pozornost. Ještě mi ale nevěřil na sto procent. Ale očividně si myslel, že jsem v pohodě.

V denním světle bylo vidět, že je to nádherné zvíře. Měl opravdu nápadnou tvář s úžasně pronikavýma zelenýma očima, ale při bližším pohledu jsem si všiml, že přežil nějakou rvačku nebo nehodu, protože měl jizvy na obličeji a na nohou. Jak jsem viděl už včera večer, měl opravdu zuboženou srst. Byla hodně prořídlá a místy spečená a po těle měl nejmíň šest lysin, kde mu prosvítala kůže. Bylo mi ho líto, ale znovu jsem si řekl, že mám víc než dost starostí sám se sebou. Váhavě jsem se tedy vydal na autobus z Tottenhamu do středu Londýna ke Covent Garden, kde jsem si jako obvykle chtěl vydělat pár liber hraním na ulici.

Večer jsem se vracel docela pozdě, bylo už skoro deset hodin. Okamžitě jsem zamířil do chodby, kde jsem ráno viděl zrzavého kocoura, ale tentokrát tam nebyl. Zmocnilo se mě zklamání, protože jsem si ho tak trochu oblíbil. Ale hlavně se mi ulevilo. Předpokládal jsem, že ho určitě nakonec pustil dovnitř jeho právoplatný majitel.

Trochu mě zarazilo, když jsem druhý den ráno sešel dolů a uviděl jsem ho na stejném místě. Teď vypadal ještě zuboženěji a opuštěněji než předtím. Zdálo se mi, že je mu zima a má hlad. Trochu se chvěl.

„Tak ty jsi tady pořád,“ pohladil jsem ho. „Dnes nevypadáš moc dobře.“

Usoudil jsem, že to trvá už moc dlouho.

Zaklepal jsem na dveře bytu. Chtěl jsem jim říct svoje. Jestli je to jejich zvíře, nesmí s ním takhle zacházet. Potřebuje se najíst a napít, a možná i ošetřit u veterináře.

Ve dveřích se objevil jakýsi chlapík. Byl neoholený, na sobě měl tričko a tepláky a vypadal, že zrovna vylezl z postele, i když bylo odpoledne.

„Promiňte, že vás ruším. Je to vaše kočka?“ zeptal jsem se.

Chvíli se na mě díval, jako bych byl blázen.

„Jaká kočka?“ zeptal se, a teprve potom se podíval dolů na rezavého kocoura stočeného do klubíčka na rohožce.

„Aha. Ne.“ Bez zájmu pokrčil rameny. „S tím nemám nic společnýho, kámo.“

„Je tady už kolik dní,“ namítl jsem. Chlápek na mě upřel prázdný pohled.

„Vážně? Možná cítil nějaký jídlo nebo co. No, jak říkám, nemám s ním nic společnýho.“

A zabouchl dveře.

Rozhodl jsem se okamžitě.

„Dobrá, kamaráde, jdeš se mnou,“ vytáhl jsem z batohu krabici sušenek. Nosím ji s sebou jenom proto, abych mohl rozdávat pamlsky kočkám a psům, kteří ke mně pravidelně přicházejí, když hraju na ulici.

Zachřestil jsem krabicí. Kocour okamžitě vyskočil na všechny čtyři a vydal se za mnou.

Všiml jsem si, že se trochu motá a tahá za sebou jednu nohu, takže nám chvíli trvalo, než jsme vyšli do pátého poschodí. O pár minut později jsme byli bezpečně uvelebení v mém bytě.

Poctivě přiznávám, že můj byt byl ošuntělý. Kromě televize jsem tam neměl nic jiného než rozkládací pohovku z druhé ruky, v rohu malé ložnice matraci, v kuchyňském koutu trochu porouchanou lednici, mikrovlnku, konvici na vodu a opékač topinek. Neměl jsem žádný vařič. Jinak jsem nevlastnil skoro nic, až na pár knížek, videokazet a nějaké ty drobnosti.

Ale jsem tak trochu straka, sbírám na ulicích kdeco. V té době se v jednom koutě válely polámané parkovací hodiny a ve druhém rozbitá figurína s kovbojským kloboukem na hlavě. Jeden kamarád kdysi řekl, že můj byt je jako „obchod se starými kuriozitami“. Jakmile se kocour v novém prostředí trochu porozhlédl, nezajímalo ho nic jiného než kuchyně.

Vylovil jsem z lednice mléko, nalil jsem ho do misky a smíchal s trochou vody. Vím – na rozdíl od toho, co si myslí většina lidí – že mléko může kočkám škodit, protože nesnášejí laktózu. Kocour všechno vypil během několika vteřin.

Měl jsem v ledničce kousek tuňáka, tak jsem ho smíchal s rozdrcenými sušenkami a dal mu to. Znovu všechno zhltal. Chudák malý, musel být hrozně vyhladovělý, pomyslel jsem si.

Po studené a tmavé chodbě mu můj byt musel připadat jako pětihvězdičkový luxus. Tvářil se spokojeně, a když se v kuchyni najedl, zamířil do obývacího pokoje, kde se stočil do klubíčka pod radiátorem.

Sedl jsem si k němu a pozorně si ho prohlédl. Bylo mi jasné, že má něco s nohou. A opravdu, jakmile jsem si sedl na podlahu a prohmatal jsem ho, našel jsem na pravé zadní noze velký absces. Vypadal asi jako rána od psího zubu, což mi dalo vcelku jasnou představu, jak k němu přišel. Pravděpodobně ho napadl pes nebo liška, a když se kocour snažil utéct, zakousl se mu do nohy. Měl taky hodně škrábanců na obličeji, jeden dokonce kousek od oka, a další na těle a na nohách.

Dezinfikoval jsem ránu, jak jsem uměl nejlépe: postavil jsem ho do vany, otřel jsem mu okolí rány hydratačním krémem bez alkoholu a na samotnou ránu jsem nanesl vazelínu. Spousta koček by vyváděla, kdybych s nimi tohle všechno dělal, ale ten kocour se choval vzorně.

Skoro celý den strávil stočený do klubíčka na svém oblíbeném místě poblíž radiátoru. Tu a tam taky šmejdil po bytě, vyskakoval a škrábal do všeho, co našel. Zpočátku si figuríny v koutě nevšímal, ale teď ho přitahovala jako magnet. Bylo mi to jedno. Mohl si s ní dělat, co chtěl.

Věděl jsem, že zrzaví kocouři umějí být pořádně temperamentní, a viděl jsem, že tenhle má spoustu potlačované energie. Když jsem ho pohladil, vyskočil a začal po mně sekat tlapkou. Na chvíli se docela rozdováděl, zuřivě škrábal a podrápal mi ruku.

„No tak, kamaráde, uklidni se,“ zvedl jsem ho z klína a postavil na podlahu. Věděl jsem, že mladí nekastrovaní kocouři bývají hodně živí. Odhadoval jsem, že kocour je „kompletní“ a že je skoro dospělý. Samozřejmě jsem si nemohl být jistý, ale utvrdilo mě to v neodbytném pocitu, že nežil u lidí, ale přišel z ulice.

Celý večer jsem se díval na televizi a kocour ležel spokojeně stočený u radiátoru. Pohnul se teprve, když jsem si šel lehnout. Šel za mnou do ložnice a stočil se do klubíčka v nohách postele.

Poslouchal jsem jeho tiché předení a měl jsem dobrý pocit, že je tady se mnou. Aspoň jsem měl společnost. V poslední době jsem si jí moc neužil.

V sobotu ráno jsem vstal docela brzo a rozhodl jsem se vyrazit do ulic a zkusit najít jeho majitele. Třeba někdo vylepil letáček „Ztratil se kocour“. Na sloupech pouličního osvětlení, na nástěnkách, a dokonce i na autobusových zastávkách jsou skoro pořád nějaké výzvy, že se hledá zatoulaný domácí mazlíček. Lidé hledali tolik zatoulaných koček, až mě někdy napadalo, že ve městě musí pracovat nějaká banda únosců koček.

Vzal jsem kocoura s sebou pro případ, že bych jeho majitele našel brzy. Aby se mu nic nestalo, přivázal jsem ho na vodítko z tkaničky od bot. Scházeli jsme po schodech do přízemí a kocour šel spokojeně vedle mě.

Před domem začal tahat za vodítko, jako by chtěl zamířit jinam. Napadlo mě, že si potřebuje ulevit. A opravdu, vydal se směrem k trávníku a keřům před vedlejší budovou a na chvíli zmizel, aby poslechl volání přírody. Potom se ke mně vrátil a spokojeně vklouzl zpátky do vodítka.

Opravdu mi věří, pomyslel jsem si. Zmocnil se mě pocit, že mu jeho důvěru musím oplatit a pomoci mu. Nejdřív jsem se zastavil u paní, která bydlela přes ulici. V sousedství se o ní vědělo, že se stará o kočky. Krmila toulavé kočky z okolí a v případě potřeby je nechávala kastrovat. Když otevřela dveře, zahlédl jsem uvnitř nejméně pět koček. Bůhví, kolik jich měla venku na dvorku. Na její dvorek zřejmě mířily všechny kočky z okruhu několika kilometrů, protože dobře věděly, že tam vždycky dostanou něco k jídlu. Nechápal jsem, jak si může dovolit všechny je krmit.

Kocour jí hned padl do oka a nabídla mu malý pamlsek. Byla to milá paní, ale nevěděla, odkud by kocour mohl být. Nikdy ho tady neviděla.

„Vsadím se, že je z jiné čtvrti. Nepřekvapilo by mě, kdyby ho někdo odložil,“ podotkla. Slíbila, že mi dá vědět, kdyby něco zaslechla.

Usoudil jsem, že měla asi pravdu, když říkala, že kocour je nejspíš zdaleka.

Čistě ze zvědavosti jsem mu sundal vodítko, abych viděl, jestli pozná, kterým směrem se vydat. Ale jak jsme procházeli ulicemi, bylo vidět, že neví, kde jsme. Vypadal úplně ztraceně. Díval se na mě, jako by říkal: „Nevím, kde jsem. Chci zůstat s tebou.“

Byli jsme venku několik hodin. Na okamžik zase zmizel v křoví, aby si znovu ulevil, a já jsem se vyptával kolemjdoucích, jestli ho náhodou nepoznali. Odpovídali mi lhostejnými pohledy a pokrčením ramen.

Bylo jasné, že kocour mě nechce opustit. Když jsme tak bez cíle bloumali kolem, nemohl jsem se ubránit myšlenkám na to, co je vlastně zač, odkud přišel a jak žil předtím, než se posadil na rohožku v přízemí.

Možná měla „kočičí máma“ z protějšího domu pravdu a kocour žil v rodině. Vypadal hezky a nejspíš ho někdo dostal k Vánocům nebo k narozeninám. Zrzaví kocouři bývají trochu praštění, a když nejsou kastrovaní, je s nimi občas pěkná potíž. Sám jsem se o tom přesvědčil. Bývají hodně dominantní, mnohem víc než ostatní kočky. Měl jsem tušení, že asi začal být moc živý a divoký a bylo těžké ho zvládnout.

Představoval jsem si, jak nějací rodiče řekli, že „co je moc, to je moc“, a než aby ho odnesli do zvířecího útulku nebo k ochráncům zvířat, strčili kocoura do kufru auta, vzali ho na výlet a vyhodili ho někde na ulici nebo u silnice.

Kočky mají skvělý orientační smysl, ale tohoto kocoura očividně vypustili daleko od domova a on se nedokázal vrátit. Nebo možná věděl, že to vlastně nebyl žádný domov, a rozhodl se, že si najde nový.

Měl jsem ještě jednu teorii, že patřil nějakému starému člověku, a ten zemřel.

Samozřejmě bylo možné, že to bylo úplně jinak. Nebyl zvyklý chodit na záchod doma, a to svědčilo zase spíš o tom, že s lidmi nežil vůbec. Ale čím lépe jsem ho znal, tím bylo jasnější, že uměl k člověku přilnout. Zřejmě se vždycky držel zuby nehty každého, o kom si myslel, že se o něj bude starat. Přesně tak to udělal se mnou.

Nejvýmluvnějším vodítkem k jeho minulosti bylo jeho ošklivé zranění. Určitě je utržil v boji. Podle toho, jak rána hnisala, musela být stará několik dní, možná dokonce týden. To svědčilo o další možnosti.

V Londýně vždycky žila spousta pouličních toulavých koček, které bloumaly po ulicích a přežívaly díky zbytkům jídla a vlídnosti cizích lidí. Místa jako Gresham Street v City, Clerkenwell Green a Drury Lane bývala před pěti nebo šesti sty lety přímo zamořená kočkami a říkalo se jim „kočičí ulice“. Toulavé kočky jsou něco jako živé městské harampádí, pobíhají po ulicích a denně bojují o přežití. Mnohé z nich jsou na tom stejně jako tento kocour: potlučená stvoření bez domova.

Možná že ve mně poznal spřízněnou duši.

2. kapitola

Na cestě k zotavení

Ke kočkám jsem měl blízko od dětství a připadalo mi, že jim dobře rozumím. Když jsem vyrůstal, měli jsme v rodině několik siamek a jednou taky nádhernou želvovinovou kočku. Uchovával jsem si na ně většinou příjemné vzpomínky, ale ta, která mi utkvěla nejvíc, byla nejponuřejší.

Vyrůstal jsem v Anglii a v Austrálii a nějakou dobu jsme žili v Západní Austrálii v městě Craigie. Měli jsme tenkrát roztomilé bílé kotě s hebkou srstí. Nevzpomínám si, odkud se k nám dostalo, ale mám pocit, že bylo od místního farmáře. Ať už pocházelo odkudkoli, musel to být příšerný domov a zřejmě ho ani nikdy nevzali k veterináři. Chudák kotě bylo plné blech.

Nevšimli jsme si toho hned. V husté a jemné srsti se blechy množily bez povšimnutí nějakou dobu. Blechy samozřejmě parazitují na ostatních zvířatech, aby samy zůstaly naživu. Z našeho kotěte prakticky vysály všechnu krev. Když jsme si toho všimli, bylo už pozdě. Matka vzala kotě k veterináři, ale dozvěděla se, že zvířátko se ocitlo ve stavu, odkud už není návratu. Mělo spoustu různých infekcí a dalších problémů. Uhynulo několik týdnů po tom, kdy k nám přišlo. Měl jsem tenkrát pět nebo šest let a byl jsem z toho zničený – a matka také.

V pozdějších letech jsem si na kotě často vzpomněl, obvykle když jsem viděl bílou kočku. Myslel jsem na něj celý víkend, který jsem strávil s novým kocourem. Bylo vidět, že má špatnou srst. Místy prosvítala kůže. Měl jsem hrozný pocit, že ho čeká stejný osud, jaký kdysi potkal naše bílé kotě.

Když jsem s ním v neděli večer seděl v bytě, rozhodl jsem se: nedopustím, aby se to znovu stalo. Nebudu spoléhat jen na vlastní péči. Nebudu pokládat nic za samozřejmost.

Musel jsem ho vzít k veterináři. Věděl jsem, že moje provizorní léky mu ránu nezahojí. A netušil jsem, jestli nemá nějaké další zdravotní problémy. Nechtěl jsem riskovat, a proto jsem se rozhodl, že druhý den vstanu brzy a vezmu ho do nejbližšího střediska pro ochranu zvířat, které bylo na konci ulice Seven Sisters Road směrem k Finsbury Park.

Nařídil jsem si budík, na brzy a vstal jsem, abych kocourovi dal do misky rozlámané sušenky a tuňáka. Ráno bylo šedivé, ale věděl jsem, že se na to nemůžu vymlouvat.

S ohledem na jeho nohu bylo jasné, že nezvládne jít hodinu a půl. Rozhodl jsem se, že ho ponesu, a dal jsem ho do zelené plastové bedničky na tříděný odpad. Nebylo to ideální, ale nenašel jsem nic jiného. Jenom co jsme se vydali na cestu, bylo jasné, že se mu to nelíbí. Pořád se vrtěl, vystrkoval packu přes okraj bedničky a zkoušel vylézt. Nakonec jsem to vzdal.

„Tak pojď, ponesu tě,“ řekl jsem a volnou rukou jsem ho vyndal ven. V jedné jsem tedy nesl prázdnou bedničku a ve druhé kocoura. Za chvíli se mi vyšplhal na rameno a usadil se na něm. Nechal jsem ho tam a nesl jsem prázdnou bedničku celou cestu až do střediska.

Ve středisku to vypadalo jako v pekle. V přeplněné čekárně byli většinou psi se svými pány, mladými kluky s vyholenou lebkou a agresivním tetováním. Sedmdesát procent psů byli bulteriéři, kteří se skoro jistě zranili ve rvačce s jinými psy, nejspíš pro pobavení diváků.

Lidé si často myslí, že Angličané jsou národ „milovníků zvířat“. Tady moc lásky vidět nebylo, to bylo jasné. Dělá se mi zle, jak někteří lidi zacházejí se svými zvířaty.

Kocour mi seděl na klíně nebo na rameně. Poznal jsem, že je nervózní, a vůbec jsem se mu nedivil. Většina psů v čekárně na něho vrčela. Jeden nebo dva se snažili dostat se k němu blíž, a jejich páni je drželi nakrátko na vodítku.

Jeden po druhém psi odcházeli do ordinace. Pokaždé když se ve dveřích objevila sestra, jsme, byli zklamaní. Nakonec trvalo čtyři a půl hodiny, než jsme přišli na řadu.

Konečně sestra zavolala: „Pane Bowene, pojďte dál.“

Veterinář středních let měl unavený výraz člověka, který už všechno viděl. Možná na mě tak zapůsobila agresivita v čekárně, ale hned jsem měl pocit, že mi nesedí.

„Tak co máte za problém?“ zeptal se mě.

Věděl jsem, že dělá jenom svou práci, ale stejně jsem měl chuť říct mu: „Kdybych to věděl, tak tady nejsem.“ Nakonec jsem tomu pokušení odolal.

Vyprávěl jsem mu, jak jsem kocoura našel na chodbě domu, a řekl jsem mu o abscesu na zadní noze.

„Dobře, tak se na něj podíváme,“ rozhodl doktor.

Prohmatal ho a zjistil, že kocour má bolesti. Dal mu malou dávku diazepamu, aby se mu ulevilo, a potom mi vysvětlil, že mu předepíše amoxicilin, který mu budu dávat dva týdny.

„Jestli se za čtrnáct dní nezlepší, přijďte,“ uzavřel.

Napadlo mě, že bych měl využít příležitost a zeptat se na blechy. Doktor kocourovi zběžně prohlédl srst a řekl, že nic nenašel.

„Ale asi bude dobré dát mu nějaké tablety. U mladých koček to může být problém,“ poznamenal.

Znovu jsem odolal pokušení říct mu, že to vím. Sledoval jsem ho, jak píše recept.

Nutno přiznat, že taky zkontroloval, jestli má kocour mikročip. Neměl, a to mě znovu utvrdilo v tom, že je to pouliční zvíře.

„Měl byste mu ho dát, jakmile budete mít možnost,“ nabádal mě doktor. „A taky byste ho měl dát brzy vykastrovat,“ dodal a podával mi brožuru a letáček s reklamou na bezplatnou kastraci toulavých koček. S ohledem na to, jak kocour trhal věci v bytě a jak divoce se choval, jsem souhlasně přikyvoval. „Myslím, že je to dobrý nápad,“ usmál jsem se a čekal jsem, že se mě aspoň zeptá, proč.

Jenže doktora to nezajímalo. Soustředil se na psaní poznámek do počítače a na tisk receptu. Byli jsme očividně jedna položka na výrobní lince, kterou bylo potřeba zpracovat a vystrčit ze dveří, aby mohl přijít další pacient. Doktor za to nemohl – byla to vina systému.

Během několika minut jsme byli hotoví. Po odchodu z ordinace jsem šel s předpisem do lékárny.

Lékárnice v bílém plášti byla trošku přátelštější.

„To je ale pěkný chlapík,“ usmála se. „Moje máma měla kdysi rezavého kocoura. Výborný kamarád. Skvělá povaha. Sedával jí u nohou a pozoroval život. Ani kdyby vedle něj vybuchla bomba, neopustil by ji.“

Vyťukala něco na pokladně a podala mi účet.

„Bude to dvaadvacet liber, prosím.“

Zarazil jsem se.

„Dvaadvacet liber?“ Měl jsem v tu chvíli všehovšudy třicet liber.

„Bohužel, je to tak.“ Lékárnice vypadala soucitně, ale zároveň neústupně.

Podal jsem jí třicet liber v hotovosti a vzal jsem si zpátky drobné.

Bylo to pro mě hodně peněz, celodenní mzda. Ale věděl jsem, že nemám jinou možnost. Nemohl jsem nového kamaráda zklamat.

„Vypadá to, že spolu musíme zůstat příštích čtrnáct dní,“ řekl jsem kocourovi, když jsme zamířili ze dveří a vydali se na dlouhou cestu zpátky do bytu.

Byla to pravda. Nepřicházelo v úvahu, že bych se kocoura zbavil, alespoň ne do té doby, než využívá všechny léky. Nikdo jiný by se nepostaral o to, aby polykal tablety, a nemohl jsem ho nechat na ulici, aby nechytil nějakou infekci.

Nevím proč, ale odpovědnost za kocoura mě trochu povzbudila. Měl jsem pocit, že můj život dostal nový smysl a že můžu udělat něco dobrého taky pro někoho jiného, nejen pro sebe.

Odpoledne jsem zamířil do místního obchodu s potřebami pro zvířata a nakoupil jsem krmivo na několik týdnů. Ve středisku mi dali reklamní vzorek krmiva a předešlý večer jsem ho kocourovi nabídl. Chutnalo mu to, tak jsem koupil celý sáček. Kromě toho jsem koupil nějaké kočičí granule. Stálo to asi devět liber, což byly opravdu poslední peníze, co jsem měl.

Večer jsem ho musel nechat doma samotného a zamířit s kytarou ke Covent Garden. Teď jsem musel živit dva krky.

Během několika příštích dní, když jsem se staral o kocourovo uzdravení, jsem ho trochu lépe poznal. Už jsem mu dal taky jméno: začal jsem mu říkat Bob. Napadlo mě to, když jsem sledoval DVD s mým starým oblíbeným televizním seriálem Twin Peaks. Byla tam jedna postava, která se jmenovala Zabiják Bob. Byl to vlastně schizofrenik, něco jako Jekyll a Hyde. Občas býval úplně normální a rozumný chlápek, a z toho se začal chovat nezvladatelně a šíleně. Můj kocour byl taky takový. Když byl spokojený a klidný, nebylo vlídnější a milejší kočky. Ale když ho to popadlo, choval se jako maniak a lítal po celém bytě. Tu podobnost jsem si uvědomil, když jsem jednou večer mluvil se svou kamarádkou Bellou.

„Je trochu jako Zabiják Bob z Twin Peaks,“ líčil jsem, ale nechápala.

Stejně na tom nezáleželo. Byl to Bob.

Teď už jsem nepochyboval, že Bob dřív žil venku. Když se potřeboval vyprázdnit, odmítal použít kočičí záchod, který jsem mu pořídil. Pokaždé jsem ho musel vzít dolů a nechat ho vykonat potřebu v zahradě, která obklopovala dům. Pelášil do vysoké trávy, a když skončil, nahrnul na svou hromádku hlínu, aby zahladil stopy.

Když jsem ho jednou ráno při jeho rituálu pozoroval, napadlo mě, jestli snad nepatřil ke kočovníkům. V okolí Tottenhamu jich bylo dost. Na pozemku nedaleko od mého bytu se dokonce nacházelo i tábořiště. Možná patřil nějaké kočovné rodině, která ho z nějakého důvodu zapomněla a odjela pryč. Jedno jsem ale věděl jistě: Bob rozhodně není domácí kočka.

Nebylo pochyb o tom, že si mě oblíbil. Taky já jsem v něm našel zalíbení. Zpočátku se ke mně choval láskyplně, ale pořád trochu ostražitě. Postupně ale začal být důvěřivější a přátelštější. Ještě pořád býval občas neklidný a agresivní. Ale teď už jsem věděl, že je to proto, že potřebuje kastraci.

Vedli, jsem poklidný a pravidelný život. Ráno jsem nechal Boba v bytě a zamířil jsem ke Covent Garden, kde jsem hrál tak dlouho, dokud jsem neměl dost peněz. Když jsem přišel domů, Bob na mě čekal u dveří. Potom jsme si spolu lehli na pohovku a dívali se na telku.

Začal jsem si uvědomovat, jak je chytrý. Viděl jsem, že rozumí všemu, co mu říkám.

Když jsem poklepal na pohovku a naznačil mu, aby se posadil vedle mě, udělal to. Věděl taky, co chci, když jsem mu řekl, že si musí vzít léky. Pokaždé se na mě podíval, jako by chtěl říct: „Opravdu musím?“ Ale nebránil se, když jsem mu dal do tlamičky tablety a jemně mu třel hrdlo, aby je polknul. Většina koček by šílela, kdybyste jim chtěli otevřít tlamu. Ale Bob už mi důvěřoval.

Někdy v té době jsem si začal uvědomovat, že je v něm něco zvláštního. Rozhodně jsem nikdy nepotkal žádnou kočku, která by byla jako on.

V žádném případě nebyl dokonalý. Věděl, kde přechovávám jídlo a pravidelně chodil do kuchyně, aby převracel hrnce a pánve a hledal něco k snědku. Dvířka skříněk a lednice byla celá poškrábaná od toho, jak se zběsile snažil dostat k nějakému chutnému soustu.

Ale musím poctivě přiznat, že poslechl, když jsem řekl „ne“.

Stačilo jenom říct: „Ne, běž pryč,“ a Bob se stáhl. Z toho je vidět, jak byl inteligentní. A znovu mě napadaly nejrůznější otázky o jeho minulosti. Copak by divoká nebo pouliční kočka takhle dávala pozor, co jí člověk říká? Pochyboval jsem o tom.

Byl jsem opravdu rád, že je Bob se mnou, ale věděl jsem, že musím být opatrný. Nemohl jsem se s ním moc spřátelit, protože dříve nebo později se bude chtít vrátit na ulici. Nebyl to typ, který by chtěl zůstat natrvalo pod střechou. Nebyl to domácí kocour.

Na určitou krátkou dobu jsem se ale stal jeho opatrovníkem a chtěl jsem se této úlohy zhostit co nejlépe. Věděl jsem, že musím udělat všechno, abych ho připravil na návrat na ulici, a proto jsem jednoho dne vyplnil formulář na bezplatnou sterilizaci, který jsem dostal u veterináře. Hodil jsem ho do schránky a ke svému mírnému údivu jsem během několika dní dostal odpověď. Dopis obsahoval poukázku na bezplatnou kastraci.

Nazítří ráno jsem zase vzal Boba dolů, aby vykonal potřebu. Krabice se stelivem, které jsem mu pořídil, zůstaly nepoužité a nedotčené. Prostě se mu nelíbily.

Zamířil vždycky na stejné místo v křovinách kolem sousedních domů. Zdálo se, že si ta místa z nějakého důvodu oblíbil. Měl jsem dojem, že to souvisí se značkováním území – četl jsem to v nějakém vědeckém článku.

Jako obvykle tam byl jednu nebo dvě minuty a potom po sobě chvíli uklízel. Čistota a úpravnost koček mě nikdy nepřestane udivovat. Proč je pro ně tak důležitá?

Bob se ujistil, že je všechno v pořádku, a vracel se ke mně, když vtom najednou znehybněl a zbystřil, jako by něco uviděl. Chystal jsem se kousek popojít, abych zjistil, co ho upoutalo, a v tu ránu jsem to spatřil také.

„Dej mi to, Bobe,“ naléhal jsem. „Dej mi to.“

Od té chvíle to se mnou šlo rychle z kopce.

Table of Contents

1. kapitola  Souputníci

2. kapitola  Na cestě k zotavení