ZA PĚT MINUT ZVONÍ

Copyright © Radek Blažek, Michaela Červenková, Eva Maříková, Michaela Merglová, Klára Nováková, Aleš Novotný, Jana Pavloušková, Lenka Poláčková, Eva Pospíšilová, Klára Pospíšilová, Karolína Skácelová, Kateřina Šardická, Zuzana Žáčková, 2024

All rights reserved.

Illustration © Myokard, 2024

ISBN 978-80-242-9735-4

Obsah

Michaela Merglová

Slabý kus

Eva Maříková

Čas na pravdu

Eva Pospíšilová a Klára Pospíšilová

Samozřejmě byl čtvrtek

Aleš Novotný

Tajemství

Jana Pavloušková

Podzim života

Karolína Skácelová

Pod lavicí

Michaela Červenková

Stručný průřez jednou láskou

Lenka Poláčková

Vzkaz na lavici

Zuzana Žáčková

Slečna dokonalá

Kateřina Šardická

Událost

Klára Nováková

Tim

Radek Blažek

Smím prosit?

Antologie českých

young adult povídek

Michaela Merglová

je původem plzeňská rodačka, na školní léta nemá ty nejlepší vzpomínky a osm let strávených na gymnáziu by nejradši vytěsnila úplně. Před šikanátory utíkala k vlastní tvorbě a postupně se dostala až k vydávání knih. Čtenáři ji znají díky hrdinské fantasy trilogii Píseň oceli, Píseň severu a Píseň války a jejím nejnovějším počinem je detektivní sci-fi Prázdnota. Autorka se dlouhodobě se věnuje literární publicistice a práci v marketingu. Na koníčky jí poslední dobou nezbývá energie, protože ji ze spánku vytrhává buď chrápání partnera nebo štěňátka francouzského buldočka.

Slabý kus

Michaela Merglová

1.

Chodbu lemují drátěné klece šaten, které někdo natřel na modro v naivní naději, že to prostorám dodá hravost. Laciná oloupaná barva však místo toho evokuje něco nepříjemného. Něco zanedbaného a shnilého, na co už všichni dávno zapomněli. Znám to tu, ale nedokážu si vzpomenout proč.

Slyším ozvěnu svých kroků, jak se rozléhají kolem mě, klep-klep-klep-klep, a znějí jinak než obvykle, rychleji, jako bych měla menší nohy. Podívám se dolů a spatřím nazuté bačkory s károvým vzorem. Polije mě hrůza. Ta ostuda, že mám na nohou dětské botky, jako bych byla zase zpátky…

… zpátky…

… ve škole.

Najednou už vím, proč to tu poznávám, ale nedává to smysl. Proč tu jsem? Co tady dělám? Jak jsem se tu ocitla?

Zvednu oči od podlahy. Teď už nejsem sama, nestojím dokonce ani v té strašidelné chodbě, ale sedím v odřené dřevěné lavici v místnosti se třiceti dalšími dětmi. Zaslechnu drnčivé zvonění a v krku mi nabobtná knedlík. Jsem zpátky ve třídě, mám před sebou učebnice, které nepoznávám, sešit, co jsem nikdy neviděla, a kalendář na stěně oznamuje, že jsem přišla v červnu v době uzavírání známek.

Panika vzrůstá, listuju učebnicí fyziky, ale nevím, kde začít, všechna slova jsou rozmazaná a příliš dlouhá a já je neumím přečíst. Otáčím se v lavici. Hledám oporu mezi spolužáky, ale všichni mají skloněné hlavy, jako by jejich obličeje někdo vygumoval.

„Co jsme probírali?“ ptám se nejbližšího člověka, té děsivé prázdné tváře bez rysů.

Zvedne ke mně obličej. Z nezřetelné mlhy náhle zazáří pár očí. Dívají se na mě se zlým pobavením, ze kterého se mi svírá žaludek.

V mysli mi začne klíčit jméno, začínám si vzpomínat, ale to už slyším kroky z chodby. Klep-klep-klep, duní to přímo zuřivě, jako bouře, jako hromobití. Jsou to podpatky učitelky, která přichází ke dveřím.

A já vím, že nic neumím, vím, že to přijde, že mě vytasí, že mě požene k tabuli a začne mi klást otázky, na které neznám odpověď, křičet na mě, zesměšňovat mě, smát se mi, a po ní celá třída a dostanu pětku a propadnu a pak…

Terapeut si přestane zapisovat a upře pohled na drobnou dívku na gauči. Je jí lehce po dvacítce a vypadá docela obyčejně – černé vlasy stažené v drdolu, decentně namalovaná, na sobě pěkné šaty. Tou největší zvláštností a zároveň největším vodítkem k jejímu utrápenému výrazu je čerstvé tetování forever † 9. 1. 2022 na jejím předloktí.

Ještě před okamžikem živě hovořila a gestikulovala, teď ale ztichla a celá se schoulila do sebe. Dívá se na své ruce, vyhýbá se očnímu kontaktu a čeká, co jí řekne.

„Sny o škole bývají docela časté,“ kývne terapeut smírně. „Zvlášť, když procházíte složitým obdobím. Dělo se vám ve škole něco, co pro vás bylo těžké?“

Dívka se nervózně zavrtí. „Vy míváte sny o škole?“ vyhne se jeho otázce.

Terapeut se pousměje. „Ano, občas je mívám.“ Udělá si poznámku a zkusí jí položit otázku trochu jinak. „Tak mě napadá, že váš sen je možná trochu způsob vašeho podvědomí, jak s vámi komunikovat. Máte za sebou v posledních týdnech hodně stresu a třeba vás chce vaše mysl postrčit jiným směrem. Myslíte si, že je na vašem snu něco zvláštního nebo neobvyklého?“

Dívka zaváhá, ale pak potřese hlavou a uvolní se. „Ne. Ne, asi není. Asi to nemá smysl víc rozebírat, jen mě zarazilo, že to bylo všechno tak živé a strašidelné. Ale sny takové občas bývají, že?“

„Ano,“ přisvědčí terapeut a pohlédne na hodiny na zdi. „To bývají. Jen se obávám, že je budeme muset případně rozebrat až příště.“

Dívka jeho pohled sleduje, slabě se pousměje a vstane. „Tak tedy příště,“ přikývne a podá mu ruku na rozloučenou.

2.

První si uvědomím prašný pach křídy a mokré houby na tabuli. Podívám se na svoje ruce. Jsou drobné a cizí, nehty okousané, kůžičky zatrhané do krve, tak daleko od upravené manikúry, na kterou jsem zvyklá. Držím kvádr křídy, a když zvednu oči, zírám do černoty, kde se jako galaxie splétají bílé linie jakési složité rovnice. Poznávám logaritmus, zlomky, symboly mocnin a odmocnin a derivací. Táhnou se do dálky, nekonečná, dlouhá stonožka znaků a čísel a čar a můj žaludek těžkne jako olovo. Nevzpomínám si na nic z toho, nevím, co mám dělat ani proč. Kde jen začít? Snažím se vybavit si, co jsme naposledy probírali, ale je to tak dávno, tak daleko. Vím, že jsou to roky, ale také vím, že to bylo teprve včera – podivná syntéza času a prostoru.

Bílá umáčená křída se mi maže na prsty. Cítím, jak smrdí, zírám na rozvlněné křivky rovnice a v krku se mi sbírá pláč bezmoci.

„Světnicová!“ zahřmí někdo hlasem jako zvon. Spatřím vedle tabule postavu. Je dospělá a vyšší než já, o tolik vyšší, až to vůbec nedává smysl. Obličej má rozmazaný, jako by se v těch místech rozlila voda, ale její hlas mi drnčí v uších a já ho poznávám, odkudsi zdálky, z dávna, z dob, které jsem už zapomněla. Kráčí ke mně a připomíná mi obřího prehistorického predátora, který se blíží ke své kořisti.

Přikrčím se. Vím, že musím vyřešit tu úlohu, než ke mně přijde, ale netuším jak. Třesu se, chce se mi brečet, uvědomuji si ale, že nesmím.

„Ty ses nepřipravila, Světnicová!“ vřískne ten hlas znovu a já se choulím do sebe, čekám, že bude řvát dál, že mě svou silou zaková do země, utluče, umenší. Predátorova tvář se najednou zostří. Spatřím obroučky kulatých brýlí a za nimi oči, temné staré štěrbiny plné nenávisti. „Tak takhle by to tedy nešlo, Světnicová!“

Držím v sobě slzy a odtrhnu pohled od tváře, která na sebe bere stále jasnější obrysy. Zahledím se do třídy.

Šestnáct školních lavic a v nich třicet dětí, které na mě zírají jako na mršinu. Všichni na mě upírají beztvaré tváře, ale stejně jako v té učitelčině, i v jejich najednou začnou prosakovat rysy. Ústa. Zkřivené úšklebky. Nosy. Nakrčené znechucením. A oči. Zúžené škodolibostí.

„Světnicová, Světnicová…“ nese se šeptem po třídě jako zaklínadlo.

„Světnice, Světničko…“ dodá někdo a já najednou znám jejich jména.

Radim.

Jitka.

Tereza.

Petr.

Dita.

Ondřej.

Martina.

S každým z nich mě do žaludku udeří těžší a těžší palice úzkosti.

Couvám, couvám, couvám, snažím se být malá a neviditelná, ale hlasy sílí. Ozve se smích a já najednou vím, vím, vzpomínám si, ta hrůza, ten strach, to všechno, vzpomínám si, ach vzpomínám…

Hodiny na zdi tikají, v místnosti je ticho.

„Myslím, že bych… Asi bych potřebovala něco na spaní,“ otevře dívka hovor a nervózně si uhladí sukni. Vypadá dnes jinak, než když tu byla naposledy, oči má opuchlé, i když se namalovala, a šaty pomuchlané. Nevyžehlila je, možná to nestačila, ale snaží se upravovat si je rukama, jako by si to dobře uvědomovala.

Terapeut se nakloní blíž. „Máte problémy usnout?“

„To ne,“ zavrtí dívka hlavou. „Spíš mám ošklivé sny.“

„Noční můry?“

„Ano.“

„Pořád o škole?“

Přikývne.

„Chcete mi o nich povědět víc?“

Dívka se zachvěje a stáhne se do sebe, jako by ji ta samotná myšlenka rozrušila.

„Ty sny, které máte,“ začne terapeut opatrně, „rozumím tomu, že jsou pro vás nepříjemné, ale možná je to příležitost…“

„Nebezpečné,“ přeruší ho dívka tiše.

„Prosím?“ zarazí se terapeut.

„Nebezpečné,“ odpoví mu znovu.

„Jak to myslíte?“

„Pokaždé v tom snu mám pocit, že je to nebezpečné. Pořád se to prodlužuje. Hůř se budím. Když usínám, děsí mě, na co si vzpomenu tentokrát. Děsí mě, že si mě všimnou.“

Terapeut si zaraženě něco zapíše a nakloní hlavu. „Kdo si vás všimne?“

„Všichni,“ odpoví dívka vystrašeně.

„V těch snech máte pocit nebezpečí, protože by si vás mohl někdo všimnout?“

„Je to jako… jako…“ Dívka se zadívá ke stropu a chvilku mrká ve snaze najít odpověď. Pak to vzdá. „Jsem jen unavená. Ty sny jsou… nepříjemné.“ Použije to slovo s divnou dikcí, jako by jen opakovala, co řekl před chvílí on. „Špatně spím a špatně se budím. Bylo by něco, nějaký prášek nebo technika, abych ty sny přestala mít?“

„Já vám bohužel nemohu napsat žádné prášky, to byste musela asi probrat s psychiatrem nebo s vaším obvodním lékařem,“ řekne terapeut přívětivě. „Můžu vám dát doporučení, pokud byste potřebovala, pan doktor Holeček tady naproti v chodbě bere nové pacienty, takže byste se s ním určitě mohla domluvit. A spolu můžeme zatím zkusit více rozebrat, co přesně je v těch snech pro vás nepříjemné, abychom to lépe pochopili.“

Pokusí se z ní ještě dostat další odpovědi, ale tentokrát už se jim dívka vyhýbá, očividně se k tomu tématu už nechce vracet. Raději se rozhovoří o svém životě nyní a přejíždí si dlaní po vytetovaném nápisu.

K tématu prášků a spaní už se během tohoto sezení nevrátí.

Dívka si nakonec uhladí sukni a podá mu ruku na rozloučenou. Terapeutovi však neunikne, že vypadá unaveně, jako by ji pořád přece jen něco trápilo.

3.

Procházím chodbou podél nátěru omyvatelného Chemolaku a dívám se na obrazy, které visí nad ním. Kreslili je studenti a nejsou to žádná umělecká díla. Na jednom je mizerně vystínovaná miska s ovocem, na druhém černé a bílé šachovnice křivící se v optickém klamu. Jsou ale lepší než to, co mám za zády. Tam stojí šatny s oloupanou modrou barvou.

Jsem zase ve škole, ale bojím se otočit.

Vím, že na mě čekají, Radim a Petr a Ondřej a Tereza s Ditou a Jitkou a ze všech nejhorší Martina, která se tvářila jako moje kamarádka, jen aby pak všem ve třídě za hurónského smíchu četla nahlas zprávy, co jsme si v létě vyměňovaly.

Vím, že jakmile přijdu, abych se zula ze sněhulí a svlékla z kabátu, naskáčou do té klece jako opice, zavřou dveře a začnou se mi posmívat.

„Hezký kalhoty,“ budou říkat a ukazovat na manšestráky po sestře.

„To je nová taška? Ukaž, já se podívám!“ budou se postrkovat, aby mi strhli batoh z vietnamské tržnice a se znechucením si ho prohlíželi.

„Hlavně si nezapomeň vytáhnout úkoly, aby se paní učitelka nezlobila, Světnice!“ budou se pitvořit, až mi vytáhnou z batohu desky, v nichž mám úhledně zastrkané sešity.

„Co seš, vole, prvňák?“ budou se chichotat krasopisně vyvedenému písmu na stránkách.

„Fuj, ty vole, dej to pryč! Nepřibližuj to ke mně, ještě z toho něco chytnu – nebo hůř, změnim se v socku!“ budou afektovaně ječet, až pustí můj batoh do špinavých loužiček na zemi.

A nakonec přijde to nejhorší z toho rána: „Světa, Světnice! Co? Budeš brečet, Světnicová? Co, Světnice, co? Světničko? ZVĚDNIDŽGO!“ zkomolí moje jméno k nepoznání, budou ho opakovat dokola a dokola a řvát mi ho do ucha, až neuslyším nic jiného. Světnička, původně laskavá přezdívka, se v jejich hlasech promění ve zbraň. Zvědnice, Zvědnidžga, Zvěěědnííííídžžgáááá, hnusný zvuk smíchu a samohlásek protahovaných donekonečna.

Stojím pořád na místě, ale najednou už nejsem na chodbě před obrazy, ne. Jsem v šatně, vyhlížím do chodby skrz modře lakovanou mříž, a slyším, jak se v dáli ozývá řičivý smích. Jsou to oni. Jdou si pro mě.

Rozhlížím se, hledám bačkory, ale můj pytlík na přezůvky je prázdný.

„Světničko?“ ozývá se z chodby medový hlas. Je to Martina.

Rychle si rvu z nohou sněhule, stoupám si na podlahu do šedohnědých louží a ponožky je nasávají. Cítím, jak mě zebou prsty, mám mezi nimi mokro, ale to nevadí, musím se rychle dostat ze šatny.

„Zvědnidžgo?!“ ozve se jako hlas ze zašmodrchaného kazetového pásku a mnou zacloumá hrůza.

Pryč ze šatny! Chci si sundat kabát, ale zip toho laciného šusťákového pytle se zasekl, a ne a ne mě pustit. Bojuju s ním, čím víc trhám poutkem, tím víc se zadrhává. Snažím se uklidnit, ale ruce se mi třesou a zip se nehne ani o píď.

Do klece šatny něco udeří. Strašně se polekám a trhnu sebou tak, až zakopnu o les bot a upadnu na zem. Zadkem sednu přímo do mokra. Hrůza mi stoupá do krku, když si představím, co za posměšky uslyším, jestli si toho někdo všimne.

Zvedám se, ale to už vidím prsty, co se chtivě natahují přes pletivo v oloupané modré barvě, a oči zářící škodolibostí. Zbytek jejich tváří je pořád trochu mlhavý, ale s každým dalším okamžikem jsou živější a jasnější.

Radim a Ondřej, Petr s Terezou a Jitkou a Ditou stojí zvenčí kolem šatny a zírají na mě jako na zvířátko.

Z chodby přichází Martina, natáhne se po dveřích a s vrznutím je otevře. „Ale! Kdo to tu je, co?“ zacukruje.

Jako odpověď zaduní všichni se smíchem: „ZVĚDNIDŽGAAAAA!“

Martinin pohled sklouzne na moje mokré kalhoty a v rozmazané tváři se zformuje krutý úsměv.

Terapeut přikývne. „Jak jste se při tom cítila?“

Dívka naproti němu už se zase schoulila, ramena dovnitř, jako by se chtěla ochránit před celým světem. „Špatně,“ vydechne s nuceným štěkavým zasmáním a po chvilce dodá o něco měkčím, hořkým tónem: „Bezmocně.“

„Myslíte si, že jste teď bezmocná?“ zeptá se terapeut konverzačně.

Dívka zavrtí hlavou a pak odpoví strojovým hlasem, jako by dávala odpověď ve škole: „Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem dospělá.“

„Jste dospělá, jistě, ale také jste v situaci, kdy se vám děje něco zásadního a mimo vaši kontrolu, jak jste popsala.“ Terapeut se odkáže na zápisek ze začátku jejich dnešního sezení a sleduje její reakci.

Dívka svěsí hlavu a promne si tetování na předloktí. „Ano,“ kývne.

„Možná,“ pokračuje terapeut, „jsou vaše sny právě takové situace, nad kterými nemáte kontrolu, a jsou odrazem toho, jak se teď cítíte. Bezmocně. Špatně.“

„Asi ano,“ přitaká dívka znovu, ale on si všimne, že je v tom mechanické odevzdání. Něco jí pořád vrtá hlavou.

„Nebo to vidíte jinak?“ zeptá se tedy vřele.

Dívka zaváhá. Od posledního setkání vypadá unavenější a sešlejší. Oči má podkroužené tmavými kruhy, nenamalovala se a šaty má viditelně špinavé. „Ony to nejsou jenom sny,“ vypraví ze sebe. „Tohle jsou… vzpomínky. Jako bych se tam pomalu vracela a prožívala to všechno znovu. Tohle se mi dělo každý den. Osm let. A nikdo se mě nezastal.“

„Ani rodina? Učitelé? Přátelé?“

„Učitelé dělali, že to nevidí, a doma mi nikdo nevěřil. A kamarády jsem neměla, všichni ve škole byli proti mně.“

„Děti umějí být obzvlášť kruté,“ přikývne terapeut a opatrně pohlédne na hodiny. Čas jejich sezení se nachýlil. Než to ale stačí opatrně zmínit, dívce se zalijí oči slzami.

„Nikdy jsem nepochopila proč,“ zašeptá. „Proč se ke mně tak chovali? Co jsem jim kdy udělala?“

„A proč si myslíte, že to muselo být o vás? Nemohlo to být třeba o nich samotných? Možná měli doma problémy, a tak si je vybíjeli na vás?“

„Co když jsem prostě slabý kus?“ vyhrkne dívka a sevře si vytetované datum. „Co když to cítí, a proto se teď vracejí?“

„Myslíte v těch snech?“

„Jsou pořád jasnější a delší. Některé dny se nemůžu ani probudit, jako by se po mně natahovali a já se nořila pořád hlouběji. Čím víc vidím jejich obličeje, je to… je to…“ Rozklepe se a zahledí se na strop, zoufale v něm pátrá po odpovědi.

„Jste rozrušená,“ řekne terapeut opatrně. „Co kdybychom to pro dnešní den uzavřeli a vrátili se k tomuto tématu opět za týden?“

Dívka se na něj dívá a v očích má bezradnost a pokoření, jako by právě prohrála bitvu. Přikývne. „Ano. Jistě, omlouvám se. Promiňte, nechtěla jsem přetáhnout.“

Terapeut ji ujistí, že se nic nestalo, ale je roztržitá a skoro nevnímá, co jí říká. Vyskočí ze sedačky a kvapně se s ním rozloučí. Pak zmizí za prosklenými dveřmi. Terapeutovi neunikne, že se celá chvěje.

Telefonát ho zastihne ještě toho večera. Sedí zrovna v malé kavárně na rohu rušného náměstí, pije mátový čaj a dívá se, jak poslední zelináři skládají přepravky neprodaného zboží do dodávek.

Číslo má uložené jako Bětu Světnicovou a napůl ho nepřekvapí, že ho vidí vyzvánět. Ne že by to přímo očekával, ale způsob, jakým ukončili dnešní sezení mu přece jen pořád leží v hlavě. „Heřman, dobrý večer, slečno Světnicová,“ pozdraví.

„Co když se už neprobudím?“ ozve se z druhého konce chraplavým naléhavým šeptem, z něhož mu naskočí husí kůže. Dívka mluví rychle, slova se rychle střídají a občas jí hlas vystřelí do vyděšené fistule. „Co když tam už zůstanu a oni mě nikdy nepustí pryč?“

„Slečno Světnicová, jste v pořádku?“ zeptá se jí opatrně a zamračí se. Zelináři dál nosí své přepravky, v kavárně čile bzučí hovor a cinká nádobí.

„Bojím se usnout,“ zasípá dívka dýchavičně. „Bojím se, že mě uvidí a že tentokrát už mě nenechají jít, že tam zůstanu už napořád a nikdy to neskončí, protože jsem slabý kus…“

Terapeut se zamračí ještě víc, ale naštěstí ví, co má dělat. Léta tréninků krizové komunikace naskočí takřka okamžitě, a tak začne klást pečlivě volené otázky a ohledávat situaci jako bolavý zub.

Slečna Světnicová mluví pořád tišeji a tišeji, začne pofňukávat a opakuje, že se bojí usnout a má strach, co na ni v jejím podvědomí číhá. Po chvíli se ale uklidňuje a přestává dýchat zrychleně. „Promiňte,“ řekne pak plaše, „nechtěla jsem vás obtěžovat takhle večer. Máte samozřejmě pravdu a asi bude rozumné zkontaktovat se s panem doktorem Holečkem. Poslední dobou se nějak necítím dobře a dneska… Nějak mě to přepadlo.“

Ještě chvilku spolu mluví, ale dívka už je klidná. Nakonec se ještě zeptá: „Také míváte ošklivé sny o škole, že?“ jako by se potřebovala ujistit. A tak ji ujistí. „Samozřejmě,“ řekne a skoro slyší, jak dívka na druhém konci úlevně pokyvuje hlavou.

Rozloučí se a zavěsí. Zelináři už naložili veškeré přepravky a odjeli, kavárna se mezitím trochu vyprázdnila.

Terapeut naznačí servírce, že by rád zaplatil, dopije vystydlý zbytek mátového čaje a vytáhne peněženku.

4.

Cvak.

Cvak-cvak.

Cvak.

Cvak.

Terapeut odloží propisku, se kterou si pohrává, a vstane. Na dveře zatím nikdo neklepal, což je zvláštní, hodiny už ukazují pět minut po smluveném čase. Když vyhlédne ze své kanceláře do čekárny, plastové židle zejí prázdnotou.

Potřese hlavou a vrátí se dovnitř.

Na telefonu nemá žádnou zprávu.

Vytočí číslo slečny Světnicové – hlasová schránka.

Zachmuřeně telefon odloží a čeká dál.

Dívka toho dne nepřijde.

Terapeut na konci pracovního dne klepne na dveře doktora Holečka, ale ten na jeho dotaz jen vrtí hlavou. „Bohužel,“ říká. „Nikdo takový se neozval.“

Terapeut Heřman poděkuje a vyrazí domů. Obvykle se snaží nepouštět si práci k tělu, dnes se ale cítí mizerně. Přehrává si v hlavě telefonát a poslední sezení se slečnou Světnicovou a zvažuje, co mohl udělat jinak.

Ta myšlenka ho neopustí, ani když si jde sám toho dne lehnout, aby zaspal těžký den.

Pod nohama mi ubíhají dlaždice s nepravidelným cihlovým vzorem. Znám je, nevzpomínám si přesně proč, ale míhají se mi před očima, jak utíkám chodbou o zlomkrk. Mám panický strach, takový, co jsem necítil od…

… od školy.

Najednou vím, kde to jsem, kam jsem se to propadl, ale nemám čas se nad tím zamyslet, všechnu mou bytost pohlcuje hrůza.

Smykem zahnu doprava, míjím dveře kabinetu chemie, z něhož jde vždycky dráždivý štiplavý pach. Dneska jím jen prosvištím, skoro si ho ani nevšimnu. Běžím, běžím dál, běžím a slyším za sebou dusání nohou, smích a řev, z něhož mi tuhne krev v žilách: „Heřmanééé! Já tě zabiju, ty vole, slyšíš? Zabiju!“

Utíkám, utíkám, utíkám a v hlavě mi zní hlásek, každým okamžikem slabší, jako by to byla vzpomínka, od níž se vzdaluji kamsi hlouběji: „Bojím se, že mě uvidí a že tentokrát už mě nenechají jít, že tam zůstanu už napořád.“

Nedokážu si už vybavit, co znamená. Vím jen, že teď musím běžet.

Běžet, než mě uvidí.

Eva Maříková

pochází z Tábora, kde také prožila svá školní léta. Již v předškolním věku stihla obšťastnit své blízké, když neumělými tiskacími písmeny sepsala Pohádku o písmenkách. Následně se přes nezáživné slohové práce na základní škole a střídavě zdařilé eseje na místním česko-francouzském gymnáziu propsala až k sáhodlouhým písemným zkouškám na pražské Právnické fakultě. Psaním nejrůznějších právnických textů se živí dodnes a přes den tak musí při práci opatrně vážit každé slovo. O to je pak večer příjemnější odložit strohé paragrafy a odemknout dveře fantazii. A tak začala psát – nejdřív pro sebe, jeden čas i pro pár fanoušků a nakonec se odhodlala poslat pár příspěvků do vodácké literární soutěže Kenyho volej. Její povídky se pak postupně objevily ve třech knížkách vodáckých povídek. Kromě psaní ve volném čase ráda maluje, fotografuje, šije, zkrátka zkouší jakoukoli další tvorbu. A když ji knižní příběhy pohltí natolik, že tráví více času ve světě představ a snů než v tom skutečném, jsou tu naštěstí její syn a dcera, kteří ji vždy dokáží spolehlivě vrátit do reality.

Čas na pravdu

Eva Maříková

„Tohle umí jedině Terka. Prospí půlku hodiny a pak za pět minut vyšvihne parádní abstrakci,“ vrtí Iveta hlavou a postrkuje po talíři brokolici.

„Třeba usíná schválně a potom maluje svoje sny,“ směje se Eliška nad sklenicí šťávy.

„Vážně, Teri, ty máš neskutečnou kliku, že ti to Matuška takhle baští,“ mává Patrik vidličkou, načež ji namíří na mě. „Jak prej v něm to tvý prolínání barev a tvarů vyvolává znepokojivý pocity a zasutý vzpomínky. Toho by spíš mělo znepokojovat, že mu studenti na hodinách chrní.“

„Jdi do háje,“ bráním se, „děláš, jako kdybych tam usínala denně.“

„A ne snad?“ šklebí se Patrik. „Od pondělka jsem tě budil nejmíň třikrát.“

„To proto, že jeho hodiny jsou zkrátka až moc v pohodě,“ krčím rameny, „měkké světlo, relaxační hudba, žádná pruda. Nějak to uspává. Poslední měsíc nestíhám, makám čtyři večery v týdnu a po nocích dělám úkoly. Snad se to zlepší, když jsem konečně odevzdala ten portrét.“

„Té staré paní, o kterou chodíš pečovat?“ ptá se Eliška.

„Paní Kopecká,“ přitakám, „je prima. Kdysi učila výtvarku. Teď se skoro nemůže pohnout, ale pořád jí to myslí. Poradila mi ohledně toho obrazu hromadu užitečných věcí.“

„To zní nadějně! A jak to dopadlo? Viděli jste někdo výsledek?“ rozhlíží se Patrik a Iveta s plnou pusou horlivě kývá, než rychle polkne.

„Já, když ho Terka ráno nesla ukázat třídní. Je neuvěřitelnej. Tu babču znám jenom z fotky, ale i tak mi ten obraz přišel hrozně věrnej. I třídní se líbil, hned si ho zamluvila na výstavu. Jestli Písečnýho nepřesvědčí tohle, tak už nic.“

„Má ho v kabinetu. Teď už můžu jenom doufat,“ mum-lám unaveně. „Jinak sbohem Itálie.“

„Opravdu?“ posmutní Lenka. „Myslíš, že ty peníze s mamkou jinak nedáte dohromady?“

„Pečovatelství není dobře placená práce,“ prohodím suše, „kdybych mamce nepomáhala, nemáme ani na školné. Bez stipendia můžu na školní výlet zapomenout. A bez Písečného nebude stipendium.“

„Když už o něm mluvíme…“ pohodí Patrik hlavou ke dveřím do jídelny, a než se stačíme ohlédnout, rychle dodá: „Bacha, jde sem!“

„Třeba to viděl a chce ti blahopřát,“ rozjaří se Iveta, zatímco já poposedávám na židli a pokouším se ignorovat natěšené očekávání svých spolužáků.

„Přijďte za mnou po obědě do kabinetu, Terezo, potřebuji s vámi mluvit.“

Nic víc. Už je u výdejního okénka. Pomalu vydechnu. Kamarádi se po sobě dívají vesměs s povytaženým obočím. To nebyla gratulace. A dozajista to neznělo jako pozvánka na příjemný pokec nad povedeným dílem.

***

„Mám plán. Ale takhle tam jít nemůžeš,“ hodnotí Iveta ve frontě na vracení táců můj vzhled a vzápětí mě vleče do umývárny. Patrik hlídkuje u dveří, holky kmitají okolo mě. V mžiku jsem navlečená do Ivetiny sukně a upnutého topu, Lenka mi vyčesává vlasy a Eliška rozkládá na umyvadle sadu líčidel tak pestrou, že by z té palety barev slintala polovina zdejších učitelů.

„Vám přeskočilo,“ bráním se. „Jak vysvětlím, že jsem od oběda prošla takovou proměnou?“ snažím se ucuknout před Lenčinou pinzetou na obočí. Neúspěšně, tančí kolem mě tak obratně, že mám chuť se zeptat, jestli si při výběru střední školy nespletla umělecký obor.

„Pořád je tu možnost, že tě prudí, jelikož se mu ve skutečnosti líbíš,“ nadhodí Iveta.

„A jak přesně mi v takovém případě pomůže, že budu vypadat jako…“ marně hledám výraz, kterým bych ji neurazila.

„Obměkčíš ho svými půvaby,“ ošije se Iveta v mých beztvarých, leč pohodlných maxi šatech, Lenka s Eliškou vyprsknou smíchy a já znechucením. „Fajn, tak vážně,“ zarazí nás. „Podle mě můžou nastat tři různý scénáře. Přinejlepším tě za ten portrét pochválí, dostaneš jedničku s hvězdičkou a v pololetí stipendium.“

„Ideální,“ přitakávám. „Nechápu, proč si na mně teda cvičíš malování na obličej.“

„Pro případ, že nastanou varianty dvě a tři. Písečnej začne tvůj obraz shazovat jako vždycky, jenže pak ho povzbudí tvůj vyzývavej vzhled, vyjede po tobě a nabídne ti lepší známku, pokud budeš souhlasit s jeho návrhama. Nebo tě bude z nějakýho pošahanýho důvodu prostě jenom dál buzerovat a jinak si nedovolí nic. Tak i tak mu naznačíš, že ostatní učitelé jsou z tvýho obrazu paf, a jestli tě on neohodnotí spravedlivě, tak ty ho obviníš ze šikany a zneužívání. Jasně, že to nakonec neuděláš,“ dodá dřív, než se mi podaří začít protestovat, „jen mu tím pohrozíš. Dneska jsou média plný skandálů ohledně sexuálního obtěžování studentek. Zaručuju ti, že si dobře rozmyslí, jestli pro něj nebude lepší dát ti jedničku a nechat tě na pokoji.“

Takový je tedy Ivetin plán. V umývárně se rozhostí ticho neoriginálně rušené jen kapáním kohoutku. Lenka s Eliškou se po sobě nejistě dívají, Patrik cosi namítá ode dveří a já vytřeštěně zírám na Ivetu do zrcadla.

„To přece nemůžu!“ vyhrknu. „Já jenom chci, aby hodnotil moji práci objektivně jako ty vaše. Nevím, co mu na mně pořád vadí!“ Poněvadž já vážně netuším, co má se mnou Písečný za problém, ovšem táhne se to už od začátku školního roku.

Pomalu jsem vydechla. Takhle tu stránku našel?

„Tak fajn,“ vytáhla jsem telefon.