WE BELONG TOGETHER

Copyright © Beth Moran, 2021

All rights reserved.

This translation of We Belong Together is published by arrangement
with Beth Moran.

Translation © Jana Rajnyšová, 2024

ISBN 978-80-249-5386-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

POZNÁMKA AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ

Julii Childerhouseové

Železo se ostří železem,
člověk se tříbí tváří v tvář svému bližnímu.

Pozn. redakce: Uvedený citát byl použit z překladu Jeruzalémské bible.

1

Jak jsem se řítila venkovskou okreskou, zoufale ztracená a napůl oslepená strachem o holý život, zdravý rozum a dost možná i duši, nebylo se vlastně čemu divit, že jsem si té ovce nevšimla včas. Deštěm vydatně zkrápěné čelní sklo auta najednou osvítil blesk a ukázalo se, že je asi o pět metrů blíž, než kolik činila brzdná dráha v apokalyptických podmínkách připomínajících tornádo.

Vyděšeně jsem vykřikla, automaticky strhla volant doprava, dupla na brzdu, smykem se ocitla v protisměru a modlila se, aby se nenašel druhý takový blbec, co by tudy jel v pět hodin ráno.

O několik děsivých vteřin později, když jsem se pokoušela vzpomenout si, jak se rozepíná bezpečnostní pás, jsem vyměnila modlitbu za naději, aby někdo nejen jel stejným směrem, ale taky s sebou měl tažné lano a všechny ty ostatní věci, které budou potřeba k tomu, aby vytáhl tuhle hromadu šrotu z příkopu, v němž jsem skončila.

Zavřela jsem oči, hlavu opřela o volant, snažila se zklidnit dech a ignorovat skřípění kol, otáčejících se mezi travnatou strží na jedné straně příkopu a bahnitým úvozem na druhé.

„Sakra, Eleanor, seber se,“ vyhrkla jsem nakonec. „Přece tu nemůžeš zůstat až do rána.“

Anebo bych mohla? Choulila jsem se na sedadle, do zad mě píchala uvolněná pružina, a přemýšlela, jestli nebude lepší vydržet, než se bouře přežene a nevyjde slunce.

Z mrákot mě vytrhlo náhlé buch! do okna u spolujezdce. Se směsí obav a naděje jsem šmátrala po vnitřním vypínači, abych rozsvítila; pak se mi konečně podařilo rozepnout bezpečnostní pás, prosmýknout se na druhou stranu a vyhlédnout ven přes zamlžené sklo.

„Bééé!“ Ovce – pravděpodobně ta samá, napoprvé jsem neměla možnost si ji důkladně prohlédnout – přimáčkla čumák na sklo a přivodila mi tak další otřes. Znovu jsem se sesula na sedadlo řidiče, opřela se hlavou o volant a čekala, jestli se mi nenaskytne nějaké zázračné řešení situace.

Byl začátek ledna. Před čtyřmi dny jsem na jednom hradě ve Walesu oslavovala nový rok, plný příslibů a možností, obklopena bohatými, slavnými a skutečně skvělými lidmi. Měla jsem na sobě šaty, které obdivoval mladý sexy módní návrhář, popíjela sofistikované koktejly, ochutnávala jídlo, připravené s jasným cílem udělat na mě dojem, a když se hlučná partička chystala přivítat půlnoc, sklonila jsem se, abych políbila svého báječného přítele, který mi šeptal do ucha, že to bude ten vůbec nejlepší nový rok. A já s ním souhlasila. Teď, napůl pohřbená v příkopu, se zbytky svého života rozsypanými na zadním sedadle, když mi v uších hřměla bouře s blesky a kosti mi chřestily strachem a vyčerpáním, jsem změnila názor. Dávalo to smysl, protože se ukázalo, že prakticky všechno, co mi řekl, byla lež.

Ale už dost toho utápění se ve vzpomínkách. Protože ovce mi nijak nepomohla, je třeba vymyslet jiný plán. Popadla jsem kabelku, vytáhla telefon a otevřela seznam kontaktů.

Fajn… tak komu zavolat?

Rodičům ne. Jsou odtud moc daleko, a ještě nejmíň hodinu budou klidně spát.

Marcusovi samozřejmě taky ne, protože je to zasraný lhář, se kterým už nehodlám nikdy promluvit ani slovo.

Prst se mi zastavil nad Lucy. Mohla bych takhle brzo ráno probudit někoho, kdo pro mě pracuje, a požádat ho, aby mi přišel na pomoc? Možná, ale vzhledem k tomu, že ještě dnes hodlám její stáž ukončit, nepřišlo mi to tak úplně fér. Navíc nemá řidičák. Co by asi tak měla dělat? Objednat Uber, aby mě vyzvedl z „mělkého příkopu na klikaté silnici někde v prdeli světa, uprostřed ničeho“?

Má člověk v podobné situaci volat policii? Otočila jsem se, abych zjistila, jestli zadek auta trčí do silnice. Nezdálo se mi, protože krajnice byla dost široká. Měla bych je zavolat i tak, nebo by to bylo mrhání časem policie, když o žádnou mimořádnou událost nešlo? Kromě pár boulí a modřin jsem nebyla nijak zraněná a rychlá kontrola dveří auta potvrdila, že jsem z něj schopná vystoupit úplně bez pomoci.

Jenže to bych taky musela uvést svoje jméno, nemluvě o dalších podrobnostech, jako proč jsem tady, proč tudy uprostřed noci jedu i přes výstrahu před špatným počasím, ve voze, co byl možná kdysi ukradený…

Nechtěla jsem jim volat.

Ideální osoba, které bych mohla zavolat, byla Charlie. Nebylo sice pravděpodobné, že by mi sama mohla pomoci, jako někdo, koho jsem chtěla po cestě navštívit, ale přinejmenším bydlí někde v okolí a určitě by věděla o někom, kdo by mi pomoci mohl. V každém případě, než by náš hovor skončil, proměnila by celou záležitost ve veselou historku a až bych konečně dorazila na její farmu, čekala by tam na mě napuštěná vana a horká čokoláda.

Ale Charlie jsem zavolat nemohla, protože poslední telefonní číslo, které jsem na ni měla, přestalo fungovat víc než před rokem, zhruba tehdy, kdy už asi posté od doby, co jsem ji znala, zmizela ze sociálních sítí.

Otevřela jsem aplikaci Mapy, abych zjistila, jak se jmenuje silnice, na které se nacházím; čistě pro případ, že bych mohla přesvědčit místní taxislužbu nebo nonstop havarijní pohotovost, aby mi přijela na pomoc. Dozvěděla jsem se, že jsem na Ferrington Lane. Protože Charliina rodinná farma stojí na samém okraji vesnice jménem Ferrington, začala jsem vyhledávat, ale než obrazovka mobilu zčernala, podařilo se mi napsat jenom „taxi“.

Jo. Když jsem před čtyřmi hodinami pobíhala po bytě a náhodně házela věci do tašek, na nabíječku jsem zapomněla.

To nebyla zrovna dobrá zpráva.

Posunula jsem se na sedadle o kousek níž, ruce schovala do rukávů kabátu a přetáhla si přes hlavu kapuci.

Možná mi ukápla nějaká ta slza – měla jsem tváře příliš promrzlé na to, abych cokoli cítila. Měla jsem v tuhle chvíli dvě možnosti: vyškrábat se z auta, brodit se příkopem plným vody a bloudit v bouři, dokud nenajdu pomoc, někdo nenajde mě nebo dokud neumřu vysílením. Nebo můžu počkat do rána a zbývající čas strávit promýšlením dalšího postupu, nebo ještě líp, spánkem.

Smířila jsem se s druhou možností; opatrně jsem si přelezla dozadu a zahrabala se pod hromadu oblečení. Auto se mírně naklánělo, takže jsem se musela zaklínit do polosedu, abych nepřepadla dopředu do prostoru pro nohy. Do auta dál ze všech stran bušily kapky deště, i když blýskání sláblo a bouře postupně utichala. S očima upřenýma do černočerné tmy jsem vyhlížela první známky východu slunce.

• • •

O něco později mě probudila zář světla, doprovázená klepáním na okno a mužským hlasem: „Haló?“

Trhla jsem sebou, narovnala se, vymotala ztuhlé končetiny z kupy svetrů a spěšně si protřela rozespalé oči. Trvalo mi několik vteřin, než jsem si dokázala vybavit, kde jsem, co se stalo a kdo jsem. Přetáhla jsem si kabát přes dva různé díly pyžama (odcházela jsem ve spěchu) a pokoušela se vzpamatovat. Muž otevřel dveře auta a vycházející slunce vrhalo stín na jeho tvář.

„Jste v pořádku? Můžete se hýbat, bolí vás něco?“

„Jsem v pořádku.“

Naklonil se ke mně a pomohl mi vylézt ven. Držel mě, když jsem zdolávala mezeru mezi zadkem vozu a promáčenou trávou.

Au.

Odpověď na jeho druhou otázku zní ano, něco mě bolí. Prakticky všechno. Ztuhlými prsty jsem nahmatala bouli na čele, pokrytou rozmazanou krví, a matně si vybavila, jak jsem narazila hlavou na čelní sklo, když se auto odrazilo od příkopu. Muž povolil sevření mého lokte a já se zapotácela a podlomila se mi kolena; znovu mě chytil a s obavami se mi zadíval do tváře.

„Zvládnete jet v mém autě? Do nemocnice je to asi půl hodiny. Když zavolám záchranku, bude to trvat věčnost, než dorazí.“

„Ne!“ zavrtěla jsem hlavou a okamžitě toho litovala, protože mi lebkou projel záblesk bolesti, ale můj hlas byl jen chroptivý šepot a já potřebovala, aby mi rozuměl. „Nepotřebuju do nemocnice. Jsem jenom celá ztuhlá a trochu to bolí.“

Jako důkaz jsem se napřímila, zaťala zuby, vysmekla se z jeho sevření a o krok poodstoupila. Po několika vteřinách jsem se přestala kymácet.

„Vážně myslím, že byste se měla nechat prohlédnout.“

Zatřásla jsem hlavou. „Ne, díky.“

Chvíli jsme tam stáli obklopeni tichem po bouři. Po obou stranách krajnice se rozprostírala kalná pole a obzor lemovaly siluety holých stromů na pozadí jemně růžového a zlatého mlhavého oparu zimního svítání. Muž, který vypadal tak na třicet, se podíval na zablácený džíp, zaparkovaný o pár metrů dál, a pak znovu na mě.

„Můžu vás tedy vzít aspoň k praktikovi. Sestra vás dá do pořádku.“ Ukázal na moji hlavu a zamračil se.

„Upřímně, je to jenom pár boulí a škrábanců. To, co opravdu potřebuju, je horká sprcha… a převléknout se.“ Ze všech sil jsem se snažila nasadit normální, milý úsměv. „Včera večer se mi vybil telefon, takže nemůžu nikomu zavolat. Měl byste čas zavézt mě na Damsonovu farmu? Úplně jsem se včera ztratila a ani nevím, kterým je to směrem.“

Založil ruce na prsou a zamračil se. „Blízko Ferringtonu. Víte, kde je Salters Lane?“

„Vím, kde to je.“

No, tak aspoň pro začátek. I když se nezdálo, že by mě tam chtěl vzít.

„Jestli nemáte čas, mohla bych si na chvilku půjčit váš telefon a zavolat si taxík?“ Unavené nohy se mi znovu podlomily a prudce jsem se nadechla, jak mi do zad vystřelila bolest. Odbelhala jsem se pár kroků zpět a opřela se o bok auta, které okamžitě sjelo o pár centimetrů hlouběji do příkopu.

„Pojďte.“ Muž mě chytil za rameno právě včas, abych nespadla dozadu, tam, kde předtím stálo auto. Objal mě jednou rukou kolem pasu a doprovázel mě ke svému vozu. Opřela jsem se o jeho tlustý kabát, příliš vyčerpaná na to, abych se s ním dohadovala.

„Potřebuju svoje věci!“ Tahle zásadní věc mi došla, až když jsme byli u džípu a pomohl mi usadit se na sedadlo spolujezdce. Než jsem stačila říct cokoli dalšího, odběhl zpátky a přinesl moji kabelku. Zjistil, že klíče jsou pořád ještě v zapalování, a zamkl auto.

„Ne, moje věci zezadu. A z kufru.“

„Vezmu je později.“ Posadil se na sedadlo vedle mě.

„Vážně se potřebuju převléknout. Přesněji řečeno, vzít si na sebe něco, co by nevzbuzovalo dojem, že jsem utekla z domova důchodců.“

„To je v pořádku.“

„Ne, to fakt není v pořádku!“ Nastartoval džíp a rozjel se; zanechal mě v úvahách o tom, s kým jsem to vlastně dobrovolně vlezla do auta na opuštěné silnici v době, kdy se to všechno odehrálo zcela beze svědků. Jediné, co jsem věděla, bylo, že je nějak součástí celé té věci – Eleanor, ty jsi tak blbá! Otočila jsem bolavým krkem, abych si ho pořádně prohlédla. Hmmm. Zpod vlněné čepice mu vykukovaly prameny tmavých vlasů. Tvrdě působící čelist s pevně sevřenými ústy mu pokrývalo více než třídenní strniště. Ostražité oříškově hnědé oči upíral na silnici před sebou. Husté, zakroucené řasy mi nepřišly pro hodnocení relevantní, ale tenká jizva, táhnoucí se od obočí až k ušnímu lalůčku byla bezesporu zajímavá. A jeho ruce byly každopádně ruce fyzicky pracujícího. Byly to drsné ruce. Ruce vraha, připraveného uškrtit ženu a pohodit její mrtvolu do příkopu, dost daleko od opuštěného auta, aby nevzbudil podezření?

Pak se za mnou začalo ozývat tiché kvílení, jako by to byla ozvěna mých stále děsivějších myšlenek. Řidič si jen povzdychl.

Otočila jsem hlavu ještě víc a objevila dítě v autosedačce. Moc jsem toho o dětech nevěděla, ale podle toho, čeho jsem si mohla všimnout na tomhle, kterému vyčuhoval obličej z obrovské oranžové kombinézy, do níž bylo zabalené, bylo ještě malé na to, aby umělo mluvit nebo chodit. Zhluboka se nadechlo, zavřelo oči a vydalo další nářek, poškrábalo se na drobném obličejíku a zamávalo ručkama schovanýma v rukávech kombinézy.

Aniž by muž spustil oči ze silnice, stiskl tlačítko rádia a auto naplnily tvrdé tóny taneční hudby.

„To jako vážně?“ neodpustila jsem si otázku. I mně bylo jasné, že tohle není běžná ukolébavka. Ale dítě za pár vteřin přestalo plakat, nacpalo si do pusy manžetu kombinézy a zíralo na mě velkýma oříškově hnědýma očima, stejně vážnýma a znepokojivýma jako byly ty jeho otce.

Z té divoké hudby mě sice rozbolela hlava, ale z výběru melodie jsem pocítila jisté vzrušení. Byla to jedna z Charliiných oblíbených. Náhoda – nebo znamení?

Měla jsem v plánu to zjistit. První písnička ještě ani nedohrála a my sjeli ze silnice na polní cestu k Damsonově farmě. Opřela jsem si hlavu o opěrku sedadla a dlouze si povzdechla. Hodiny na palubní desce mě informovaly o tom, že je 8:17; Charlie bude buď ještě v posteli, nebo minulou noc vůbec nešla spát, anebo bude zrovna na cestě ven z domu, aby stihla vrtulník – všechny možnosti byly zhruba stejně pravděpodobné. Ale ať už je to jak chce, doufala jsem, že tu bude. Zoufale jsem potřebovala koupelnu, šálek čaje a místo, kde bych mohla nechat v klidu spočinout svoje potlučené kosti.

Můj zachránce k mému překvapení nejen vystoupil z džípu, ale odepnul ze sedačky i dítě a šel se mnou k hlavní budově. Statek nevypadal tak, jak ho popisovala Charlie. Vypravovala mi o místě kypícím životem a barvami, s hejnem slepic, polodivokými kočkami, plížícími se za každým rohem, kde psi vítají návštěvníky vrtěním ocasů. Tohle místo mi přišlo opuštěné. Jako farma duchů. Zavřená okna a zašlý, oprýskaný nátěr na dveřích. Vedle nich na zrezivělé mříži visel uvadlý plamének. Počasí sice výslednému dojmu moc nepomáhalo – v šedých kalužích na štěrkem vysypaném dvoře se odrážela pochmurná obloha –, ale jinak tu nebylo prostě nic. Ani jedna květina v květináči nebo závěsném košíku. Ani někde v dálce prozpěvující pták nebo šňůra vánočních světel. Jen spousta hnijícího plevele.

Tohle nevypadalo jako místo, kde by mohla žít moje nejlepší kamarádka. Poprvé se mě zmocnila úzkost z toho, že by tu nemusela být.

Setřásla jsem ji, belhala se dál a soustředila se na to, aby mi tenisky neuklouzly na mokrých deskách tvořících čtverec přede dveřmi. Damsonova farma patřila Charliině rodině po generace. A ona patřila k farmě. Kdyby se odstěhovala, řekla by mi o tom. Zatím to vždycky udělala. Stačilo ale jen trochu zaváhat, aby muž prošel kolem mě, otevřel dveře a vešel dovnitř. Po chvilce otálení mě můj močový měchýř donutil ho následovat. Prošla jsem chodbou a ocitla se v kuchyni, o které mi Charlie tolikrát vyprávěla. Obraz, co jsem si vytvořila o shonu, vaření, vždy rozpálených kamnech a konvici, z níž stále stoupá pára, byl na hony vzdálený realitě téhle přeplněné, bezduché, rozhodně špinavé a smutně působící místnosti.

Muž hodil klíčky od auta na hromádku krámů na komodě. „Koupelna je naproti.“ Kývl směrem k předsíni vydlážděné stejnými tmavě červenými dlaždicemi jako kuchyně. Když jsem se ohlédla, všimla jsem si dětské židličky. Prázdné kojenecké lahve mezi kupou špinavých hrnců u dřezu. O jednu ze stěn byl opřený kočárek.

Tohle byl jeho dům. Jeho a dítěte. Ale kde je tedy Charlie?

Mozek se mi na tom zasekl, neschopen jakkoli zpracovat, co by mohl znamenat muž s dítětem v Charliině domě. Přeběhla jsem do koupelny a během pěti minut se snažila dát se tak moc do pořádku, jak jsem to jen dokázala – což vzhledem k materiálu, se kterým jsem pracovala, nebylo zrovna mnoho. Po prvním pohledu do zrcadla jsem musela pořádně zocelit, než jsem se odhodlala k dalšímu průzkumu. Během noci jsem někde ztratila čepici a moje tmavohnědé mahagonové vlasy byly teď matné. Apatické, krví podlité modré oči obklopovaly obrovské šedohnědé kruhy. Na čele jsem měla bouli, pomazanou zaschlou krví; skvrny od krve jsem měla po celém obličeji. Kdybyste hledali podkladovou bázi vhodnou k aktuálnímu odstínu mé pleti, jmenovala by se „mrtvolný nádech“.

Nádhera. Opláchla jsem si tvář vodou, toaletním papírem jemně otřela krvavé skvrny a přemýšlela, proč mě ten člověk proboha vzal do auta, natož do domu.

Nedivila jsem se dlouho. Můj roztěkaný mozek měl v tu chvíli na starosti daleko důležitější věci. Upřímně řečeno, i kdyby se ukázalo, že je to vrahoun, pokud by mě před umlácením k smrti nechal posadit se a napít se něčeho horkého, nenašla bych v sobě dost energie na to, aby mě to zajímalo.

Když jsem se vrátila do kuchyně, našla jsem na stole hrnek, ze kterého stoupala pára. On seděl naproti se stejným hrnkem, dítě v židličce vedle něj. Působili dojmem velmi neortodoxního týmu na pohovor. Teď když neměli čepici ani kapuci, všimla jsem si, že mají oba stejně husté, tmavé a zacuchané vlasy. Opatrně jsem se usadila na židli, a než jsem usrkla několik doušků horkého, sladkého čaje, brodila jsem se mlhou při přemýšlení o tom, co bych měla říct.

„Ještě jednou děkuju. Bojím se jen pomyslet na to, co by se stalo, kdybyste nepřijel, když jste přijel.“

Muž pokrčil rameny. „Spala byste o něco déle, než by vás objevil někdo jiný.“

„Ale ten by nebydlel na Damsonově farmě.“ Tázavě jsem se odmlčela. „Vy tu předpokládám bydlíte?“

Přikývl.

„Trochu mě překvapuje, že jste mě sem vzal a ani se nezeptal, kdo jsem.“

„Nebyla jste ve stavu, kdy byste zvládla odpovídat na otázky.“

Znovu jsem se napila čaje; sotva jsem dokázala zvednout hrnek k ústům.

„Takže, teď když už jste se zahřála a sedíte, proč jste tady?“

„Jsem kamarádka Charlie. Charlie Perryové.“

Povytáhl trochu obočí, ale pak se jeho výraz rychle změnil zpět na neutrální. „Není tu.“

Ulevilo se mi, že alespoň ví, kdo je, že je to ta správná Damsonova farma; že si to celé nevymyslela, aby zamaskovala nudné dětství v třípokojovém rodinném domku na předměstí. „No, to mě vlastně nepřekvapuje. Nevíte, kdy se vrátí nebo nemáte na ni nějaký kontakt, abych jí mohla dát vědět, že jsem tady?“

„Vzhledem k tomu, že se mě na to musíte ptát, nejspíš nejste až tak dobrá kamarádka.“

„Poslední číslo, co mi dala, nefunguje. Myslela jsem si, že zase ztratila telefon.“

„Podívejte, nerad bych se vás nějak dotknul, ale Charlie si nadělala fůru přátel. Jestli jste někdo, s kým se potkala někde v hostelu nebo s kým pár týdnů pracovala za barem, tak je mi líto, ale není tu. Můžu vám dát číslo na autoservis, který vám odtáhne auto tam, kam odtud máte namířeno, a odvézt vás tam, až dopijete čaj.“ Sehnul se, aby sebral pomačkanou látkovou panenku, kterou dítě radostně odhodilo na podlahu, a pak vstal, čímž mi dal najevo, že jsem dopila, bez ohledu na to, jestli jsem doopravdy dopila nebo ne.

Stálo mě to pomalu všechny síly, co jsem měla, ale zvedla jsem se na nohy a oběma rukama se chytila židle.

„Vím, že si Charlie najde kamarády všude, kde se objeví, což je až absurdně mnoho míst. Vím, že hodí všechno za hlavu a jde dál, když ji zaujme náhodný rozhovor nebo dávno neaktuální leták. Vím, že někdy zmizí na pár měsíců a pak se zase objeví, jako by nikdy pryč nebyla. A taky vím, že tohle je jediné místo, které kdy pokládala za svůj domov. Vím to, protože mě sem za těch dvanáct let, co se přátelíme, pozvala už mockrát. Když se mi ozvala naposledy, říkala, že tu zůstane nejmíň rok, ale možná mnohem déle. A tentokrát věřím tomu, že to myslela vážně.“

Dlouho mě mlčky pozoroval a přejel si rukou po jizvě na tváři. „Eleanor?“

„Ano! Ano, já jsem Eleanor!“

„Dobrá.“ Pomalu, dlouze si povzdychl a já si poprvé všimla, jak vypadá unaveně a vyčerpaně. Jeho oříškově hnědé oči byly úplně bez výrazu. „Mrzí mě, že vám to musím říct zrovna takhle a teď, když za sebou máte očividně dost blbou noc, ale… Charlie zemřela.“

Cože?

Ta slova mě zavalila přívalem zkázy – šok a úzkost mi pronikly žaludkem, plícemi a srdcem, až nakonec zasáhly mozek.

Bez dechu, rozrušená, namísto odpovědi jsem se zmohla jen na to, abych otevřela ústa a zavrtěla hlavou, než se všechno kolem mě rozmazalo a pak dočista zčernalo.

2

Když jsem se probrala, ležela jsem na pohovce a dívala se na mě starší žena, která mě jednou rukou držela za zápěstí. Kolem hlavy měla hustou hřívu prošedivělých vlasů a přes tlustý svetr na řetízku zavěšené brýle.

„Tak jste zpátky!“ pousmála se na moment. „Slyšela jsem, že za sebou máte těžkou noc.“

Stočila jsem pohled směrem k muži, který s napjatým výrazem postával za jejími zády.

„Víte, kde jste?“ zeptala se žena.

„Na Damsonově farmě?“ podařilo se mi zamumlat. Oživlá noční můra?

„Výborně. Jsem doktorka Ziva Solomonová. Můžete mi říct, jak se jmenujete?“

Zavřela jsem oči a soustředila se, abych trefila správnou odpověď. „Eleanor Sharpleyová.“

„Mhm, otevřete oči. Podívejte se na mě. Sledujte můj prst. Výborně. Co je dnes za den, Eleanor?“

Položila mi ještě několik podobných otázek – Dívejte se pořád na mě! – a vyptávala se také na moji osobu, než rázně pokývala hlavou. „Oděrky a modřiny, ale nic vážného. To omdlení bych přičítala vyčerpání, šoku a nízké hladině cukru v krvi. Co vy na to?“

Já na to, že se budu cítit mnohem líp, když budu moct zavřít oči a pár týdnů si tu v klidu poležet.

„Předepisuji další čaj s cukrem, nějaké léky proti bolesti a teplý toast.“ Položila mi na čelo chladivý mokrý hadřík a já měla pocit, že jsem umřela a dostala se do nebe…

Umřela… někdo umřel. Charlie. Ach, Charlie.

Zkřivila jsem tvář a bolest na čele zesílila, když mi začaly téct slzy a srdce se mi žalem sevřelo. Charlie umřela a já o tom ani nevěděla. Myslela jsem si… prostě jsem předpokládala… nikdo mi neřekl… moje nejlepší kamarádka odešla… a já ani nebyla na jejím pohřbu, nerozloučila se s ní…

Jak mi začala docházet jedna věc za druhou, svíjela jsem se na pohovce a tiskla polštář vedle sebe, jako by mě mohl ochránit.

Vzlykala jsem, nejspíš i několikrát zakvílela, zkrápěla polštář slzami a bůhví co ještě. A bylo mi úplně jedno, že jsem v cizím domě s cizím chlapem a jeho zmenšenou verzí, krčím se na jeho pohovce a vylévám přitom ze sebe nespoutané emoce.

Doktorka mě chvíli hladila po rameni a říkala, jak je jí to líto. Pak zmizela a zůstal tu jen ten muž, který přitáhl k pohovce nízký stolek, položil na něj čaj a toasty, pohupoval dítětem na boku a nabídl mi kousek papírové utěrky.

O hodnou chvíli později, kdy už bych pravděpodobně v doktorském testu „co je dnes za den“ selhala, se proud slz zastavil. Párkrát jsem se pomalu nadechla, otřela si tvář zbytkem papírové utěrky, kterou jsem svírala v ruce, odhrnula si vlasy z obličeje a se zavrzáním se posadila.

Podívala jsem se na čaj. Muž vstal ze své kancelářské židle. „Udělám vám čerstvý.“

Když kývl hlavou směrem k dítěti – choulilo se v jednom z takových těch dětských hopsadel, s hlavou skloněnou ke straně, okusovalo si pěstičku a zíralo na mě –, pokusila jsem se o slabý úsměv. „Mohla byste na ně dohlédnout?“

Ani nepočkal na odpověď. Popadl talíř s toasty a zmizel. Chvíli jsem se rozhlížela po místnosti. Na to, aby to byla hlavní obytná místnost v domě, byla moc malá, vypadala spíš jako něco mezi dětským pokojem a pracovnou. Pod velkým dvoukřídlým oknem naproti mně stál psací stůl pokrytý papíry, hrnky a dalším nepořádkem. Na jedné stěně byly police nacpané knihami, šanony a změtí různých jiných věcí. U protější stěny byl přebalovací pult, zavalený horou dětského oblečení, balíky plen, ze kterých se jich pár vysypalo, ubrousky, lahvičkami, dudlíky a takovými těmi věcmi pro mimina. Podlaha byla relativně prázdná, ale hromádka mezi stolem a přebalovacím pultem dávala tušit, že byl nepořádek jen odsunutý z cesty, aby se uvolnila cesta k pohovce. Stěny byly holé a malba zašlá. Ušmudlané okno rámovala křivě zavěšená žaluzie. Vzhlédla jsem nahoru, kde se mezi pavučinami pohupovala žárovka. Tenhle pokoj byl ještě horší než kuchyně. Plný věcí, ale bez pocitu útulnosti a čehokoli hezkého.

Muž se vrátil, podal mi hrnek a na stolek položil čerstvý toast.

„Děkuju.“

Přikývl.

„Mrzí mě, že jsem pro vás měl tak špatnou zprávu hned po té autohavárii.“

„Kdybyste mohl zavolat do toho servisu, zmizím vám co nejdřív z očí.“ Nejistě jsem se zakousla do máslem namazaného toastu a odolala pokušení úlevně zasténat.

„Už jsem tam volal. Auto… není v pořádku… ale dalo by se říct, že na tom není hůř, než bylo předtím, než sjelo do toho příkopu. Později ho sem přivezou.“

„Děkuji. Byl jste až příliš laskavý.“

Pokrčil rameny a sklonil tvář ke svému hrnku. „Charlie by udělala totéž.“

„Nejspíš.“

Zvedl oči a přes rty mu přejel letmý úsměv. „A pak by vám uvařila večeři o třech chodech a pozvala vás, ať se k ní nastěhujete.“

„Jenže tu večeři by spálila, kuchyň nechala v troskách a objednala pizzu.“

Tentokrát se opravdu usmál. „To zní povědomě.“

Žvýkala jsem pomalu další sousto toastu a připravovala se na otázku, kterou jsem mu chtěla položit. „Ehm… smím se zeptat, co se stalo?“

„Jak zemřela?“ Povzdechl si, odložil hrnek, obratně vytáhl dítě z hopsadla, a než pokračoval, přitiskl si ho k hrudi. Poprvé mě napadlo, že by to mohlo být Charliino dítě, ale než jsem se stačila zeptat, jeho otec znovu promluvil. „Tohle je Hope. Charliina dcera. Narodila se v červnu.“

Holčička. Měla na sobě zelené tričko a modré kalhoty, nedalo se to tvrdit s jistotou. Sice byla neskutečně roztomilá, s hustými vlásky, velkýma očima, drobným nosíkem a kulatými růžovými tvářičkami, ale není takhle půvabná většina dětí?

„Charlie… měla potíže už v těhotenství. A pak se to zhoršilo. Později jsme zjistili, že to byla poporodní psychóza. Naposledy ji viděli u starého Ferringtonského mostu. Našli ji o pár dní později.“ Pokrčil rameny. Tvář měl bez výrazu, ale hlas se mu při těch slovech zlomil. „Co se stalo, se už nikdy nedozvíme, ale nakonec jsem dospěl k názoru, že na tom nezáleží.“

„Je mi to moc líto.“ Hlas se mi zadrhl. Bylo mi líto jeho a zoufale jsem litovala i Charlie, která po většinu života bojovala s tím, čemu říkala „krutí démoni mozkové smrti“, a tehdy, kdy nejvíc potřebovala žít, nad ní zvítězili. Litovala jsem nás ostatní, co musíme jít dál bez ní. A nejvíc ze všeho mi bylo líto té krásné holčičky, která bude muset vyrůstat bez maminky.

Charlie mě zachránila před sebou samotnou a já teď cítila lítost nad tím, že ve chvíli, kdy potřebovala, aby jí někdo promluvil do duše – když nejvíc potřebovala, aby jí někdo věřil, ani jsem to nezaznamenala. Nalévala jsem se šampaňským, cpala se sépiovými tortellini, užívala si šaty, co jsem dostávala zadarmo, a starala se o to, kolik milionů lidí mě má rádo. A přitom jsem se měla starat o jednoho z nepatrného počtu lidí, co mě opravdu milovali.

Bolest ze žalu, mnohem intenzivnější než ta z oděrek na kůži, natlučené hlavy a ztuhlých svalů, mě ovinula jako těžká černá deka.

A zůstávala tam pořád.

• • •

S Charlie jsem se seznámila na Birminghamské univerzitě. Za jiných okolností bychom spolu určitě ani nepromluvily – už jen proto, že by si mě ani nevšimla. Obě jsme ale studovaly angličtinu, bydlely na kolejích ve stejném bloku, a než jsme se vrátily z první společné přednášky, v podstatě se rozhodla, že jsme kamarádky.

Pozvala se ke mně do pokoje na skleničku, a když jsem přiznala, že mám jen krabičku čaje, skočila do studentského obchodu pro lahev vodky a colu. Potom jsem musela přiznat, že mám jenom jeden hrnek a žádné skleničky.

Poté, co prohrabala můj skromný šatník, prohlédla si jedinou fotografii na mém stolku, sesula se na postel, nalila do skleniček, které ukořistila, štědrou dávku vodky a pronesla:

„Eleanor Sharpleyová, nutně potřebuješ moji pomoc.“

Nebyla jsem proti.

„To je ovšem skvělé, protože myslím, že tě taky potřebuju. Jsme ideální dvojka.“

Zvedla sklenici, ťukla do té mojí a pak se zhluboka napila.

„Za prvé, proč vůbec nic nemáš? Tvůj úsporný šatník naznačuje, že jsi ‚vysoce organizovaný a nadmíru rozumný člověk‘. Ale kdo jde na univerzitu s jedním hrnkem a bez skleniček? Jako bys ani nepočítala s tím, že bys tu mohla mít nějakou kamarádku.“

„Do vlaku jsem si musela vzít jen to, co se dalo. A ne, opravdu jsem nečekala, že by sem za mnou někdo chodil.“

„To nemáš rodiče, co by tě odvezli?“ Opřela se o zeď a odhrnula si z čela dlouhé, stříbřitě platinové vlasy.

„Nemají auto. Myslím, že ani neumí řídit. A přes víkendy pracují. Nikdy by je ani nenapadlo jet se mnou.“ A nenapadlo to ani mě, dokud jsem první den nástupu pro prváky neviděla tu frontu aut a rozesmáté rodiče tahající bedny, kufry, krabice s jídlem a peřiny po schodech. Moje máma mi dala deset liber a krabičku koláčků a vrátila se k drhnutí zábradlí.

Ne že by se o mě nestarali, ale zkrátka to nechápali. To, že jsem odešla z domu a stala se studentkou, byl svět, který si nedovedli ani představit, natož ho pochopit. Na svoje jediné dítě byli tak trochu hrdí, ale zároveň je hodně mrzelo, že jsem nezůstala a nespokojila se s tím, že bych jim pomáhala vést jejich penzion U Chocholaté kachničky na břehu jezera Windermere.

„Tak mi řekni jednu věc, která by shrnovala všechno, co potřebuju vědět o tvém dosavadním životě.“

Poprvé jsem se nejistě napila vodky s colou a zamrkala, když se pálení v ústech rozplynulo v příjemné teplo v mém břiše. „Až do minulého týdne jsem spala v ložnici s babičkou.“

„Kecáš!“

„Měla jsem horní palandu.“

Charlie vyprskla smíchy. „Paráda! No to je skvělý! To všechno vysvětluje! Zabalila sis omylem část její skříně?“ Naklonila se ke mně a šťouchla mě do ramene, aby zlehčila svou ironii. „Chci říct, nechápej mě špatně, už teď tě zbožňuju, ale vypadáš, jako by sis přivezla svoji starou školní uniformu.“

Nejspíš proto, že jsem to opravdu udělala? Žádné jiné sako jsem nevlastnila, a třeba budu potřebovat vypadat elegantně na pohovor nebo něco podobného. Znak školy jsem samozřejmě odpárala.

„A jaký byl tvůj dosavadní život?“ Po několika doušcích jsem našla odvahu opětovat otázku.

Charlie se na okamžik zamyslela a namotala si na prst pramen vlasů. „Svoji první noc tady jsem strávila v nočním klubu, ve VIP sekci fotbalového týmu Aston Villa. Jenomže jsem ztratila tašku s mobilem i platební kartou. Když budu hodně opatrná, mám jídlo tak na tři dny. Kdyby měli naši na farmě ještě pevnou linku, zavolala bych jim a poprosila je, aby mi poslali nějaké peníze, ale kdo by si pamatoval čísla mobilů, že?“

„Nemůžeš to jít nějak vyřídit do banky?“

Pokrčila rameny. „Nemůžu si vzpomenout, jaká je to banka. Používala jsem jenom appku.“

„Fajn. Něco vymyslíme, než umřeš hlady.“

„Skvěle!“ Charlie dolila sklenice na další přípitek.

A tohle zhruba vystihuje další tři roky našeho života a ještě pár let poté. Charlie byla moje první opravdová kamarádka, a i když se kamarádila s každým, ukázalo se, že jsem i já její. Prvním ročníkem proplula bezstarostně, stále udýchaná, protože všude chodila pozdě, pokud se jí tedy vůbec podařilo dorazit. Vstoupila do poloviny univerzitních klubů a všechny je zase opustila. Během jednoho semestru zpívala v muzikálu, ve druhém sprintovala za atletický klub. Prázdniny a víkendy, to bylo jedno dobrodružství za druhým, ať už šlo o brigádu v rockové kapele nebo jednodenní výlet do Londýna, který se změnil na týden v Paříži. Žila okamžikem a využívala všech možností, co se jí naskytly… protože se na ni až příliš často vrhali krutí démoni mozkové smrti, šokující rychlostí a s drtivým dopadem. Pak mizela na několik dní, občas i na týdny, jednou dokonce na celé dva měsíce. Zahrabala se pod peřinu a její barvy pohasly ve tmě. Oči měla prázdné, slova bez života.

Volala jsem její mámě, která pro ni někdy přijela a odvezla ji zpátky na Damsonovu farmu, na místo, kde nakonec vždycky našla klid a postupně se jí vrátila radost, jako když po dlouhé, tuhé zimě znovu rozkvete jabloň.

Vyměňovala jsem s ní oblečení za moje poznámky z přednášek. Pozvánky na večírky za studijní konzultace. Na konci prvního ročníku mě vytáhla na první rande, po němž následoval první polibek s krásným klukem, který se k tomu podle mě uvolil jenom proto, že ho Charlie obletovala. Jedny Velikonoce a pár týdnů následujícího léta strávila prací v Chocholaté kachničce a okouzlovala moje rodiče, babičku a všechny hosty, dokud nebyla přistižena v posteli se sedmnáctiletým synem jednoho z nich.

Před Charlie jsem byla holka, co spala s babičkou na palandě.

S Charlie jsem se stala ženou, která uviděla svět plný nekonečných možností.

A bez ní? Možná bych se jednoho dne mohla pokusit být člověkem, za jakého mě pokládala.

Udělám to tak, že jednoho dne, až přestanu plakat, se slušně obléknu a najdu si místo, kde bych mohla žít.

3

Po našem krátkém rozhovoru začala malá Hope plakat, takže muž, jehož jméno už bych vážně měla znát, jí vyměnil plenu, dal jí napít z lahvičky a přecházel s ní sem a tam, dokud se neuklidnila; pak ji usadil zpátky do dětské židličky, kde se znovu rozeřvala.

„Myslím, že bych ji měl zkusit vzít na procházku,“ řekl po třetím pokusu. „V pátek normálně bývá s mojí mámou a já mám od tří videohovor. Vážně potřebuje spát.“

„Kolik je teď?“

„Půl třetí.“

„Mohla bych ji na tu procházku vzít?“

Prohlédl si mě od hlavy až k patě. „Podívám se, jestli je Ziva pořád ještě v sadu. Nevadilo by jí to.“

Než nacpal Hope znovu do zimní kombinézy a vyvezl ji v obrovském kočárku z kuchyně, přinesl mi pestrobarevný maxisvetr a stříbrné legíny – na první pohled mi bylo jasné, že patřily Charlie – a nabídl mi, abych si dala sprchu.

„Dejte si ještě čaj a k jídlu si můžete vzít cokoli, co najdete. Kromě banánů. Ty jsou pro Hope.“

„Děkuju. A ještě jednou se omlouvám, že jsem vám zničila den.“

„Jo. Taky se omlouvám, že jsem vás tak zdrtil.“

A tak jsem byla úplně sama na farmě chlapa, kterého jsem sotva poznala a ani jsem nevěděla, jak se jmenuje, a chystala jsem se osprchovat a převléknout do cizích šatů. „Zkoušíš mě, Charlie?“ zašeptala jsem do ticha. „Chceš mě zatáhnout do jednoho ze svých dobrodružství?“

Zdálo se mi, že jsem z kuchyně zaslechla slabou ozvěnu chichotání, ale to už jsem zase brečela, takže se to nedalo říct jistě.

Můj hostitel mě našel o dost později, zhroucenou u kuchyňského stolu, s tváří přilepenou k jeho desce. S leknutím jsem se probudila a pak vykřikla, jak moje rozbolavělé svaly protestovaly proti pohybu.

„Přivezli už moje auto?“ zeptala jsem se, jakmile jsem si vzala léky proti bolesti a sklenku vody, a bolelo mě přitom i to, že jsem musela hýbat hlavou, abych mohla polknout a vodu nevylila.

„Ano. Ale… vážně nejste ve stavu, kdy byste mohla řídit.“

„Nejedu daleko. Budu v pořádku.“ Co jsem taky měla dělat jiného?

„Ziva říkala, že na vás musíme dávat pozor nejmíň po zbytek dne.“ Vzal z hromádky na odkapávači malou plastovou misku, prohlédl si ji a pak ji otřel utěrkou.

„Budou tam lidi, co na mě dohlédnou.“

„Kde?“

„Cože?“

„Kde je to místo a kdo jsou ti lidé, co se o vás můžou postarat?“

„Při vší úctě,“ a to jsem mu byla opravdu hodně dlužna, „do toho vám nic není.“

„Myslím, že byste tu měla zůstat přes noc,“ povzdechl si, vzal z mísy na stole banán, oloupal ho a začal ho rozmačkávat. Hope už mezitím nedočkavě bouchala do stolku židličky.

„Nemůžu tu zůstat!“ Vložila jsem do svého hlasu tolik rozhořčení, kolika jsem jen ve svém současném stavu byla schopná. „Nechci tu zůstat.“

„Ani já nijak neprahnu po tom, abyste tu zůstávala. Ale jste Charliina nejlepší kamarádka. Pozvala vás. Nemůžu vás nechat odjet v tom autě, když oba dobře víme, že nemáte ani ponětí, kam pojedete.“

„Nenapadlo vás, že bych mohla pokládat za mnohem bezpečnější jet v nedávno prohlédnutém autě kousek do Travelodge cestou k rodičům než strávit noc uprostřed ničeho s cizím chlapem, o kterém ani nevím, jak se jmenuje?“

„Daniel Perry.“

„Daniel?“ zopakovala jsem, když mi do sebe zapadl další kousek skládačky. „Ty jsi Charliin bratr?“

„No, jo. Kdo sis myslela, že jsem?“ přešel i on na tykání.

„Hopin otec.“

„Jsem Hopin otec.“ Posadil se vedle ní, nabídl jí jednu plastovou lžičku, aby si s ní mávala, a na druhou nabíral banán.

„Cože?“ Mozek jsem měla příliš unavený na to, aby to zvládl zpracovat.

„Adoptoval jsem ji.“

„Takže… má biologického otce?“

„No, klon teda není.“ Naježil se; zjevně se mu nezamlouvalo, jakým směrem se rozhovor ubírá. „Charlie nikdy neřekla, kdo to je. Myslím, že to nikdy neřekla ani jemu.“

Nedodal: Pokud vůbec věděla, kdo to je.

„A ty jsi Hope adoptoval?“

Pokrčil rameny a setřel lžičkou kapku jídla na dětské tvářičce jako profesionál. „Žila tu od narození. Asi jsem ji tak úplně nechtěl poslat jako balík na sociálku.“

„A co tvoje máma?“ Charliinu maminku Billie jsem několikrát potkala, když vyzvedávala svoji dceru na univerzitě, a párkrát jsme spolu vedly úzkostnou (já) a rezignovanou (ona) konverzaci.

„Žije teď ve Ferringtonu. Prodala většinu pozemků a pár let po tátově smrti se vdala a odstěhovala se odtud. Dítě se jí do domu už nevešlo.“ Odmlčel se a nepřítomně si přejel prstem po jizvě. „Od Charliina pohřbu na farmu ani nevkročila.“

„Wow.“

„Jo.“

Zajímalo mě, jak to Daniel zvládnul. Udržet si práci, oplakávat sestru, vyrovnat se s následky takové tragédie, a ještě navíc s dítětem. Není divu, že byl dům v troskách.

„Charlie se nikdy nezmínila, že se Billie znovu vdala.“

„Dozvěděla se o tom až později. Máma chtěla mít klidnou svatbu. Žádné drama. A Charlie na tom tehdy nebyla moc dobře.“

V duchu jsem si to spočítala. Charliin otec nepřežil infarkt krátce poté, co jsme si před čtyřmi lety začaly společně pronajímat byt v Londýně. To mi bylo šestadvacet. Takže Billie se vdala, když nám bylo osmadvacet. Tehdy už jsem se přestěhovala do nového bytu. Charlie odešla dva dny před Vánocemi a já přestala čekat, že se vrátí (nebo zaplatí nájem). Vzpomněla jsem si na zprávu, co mi poslala na Valentýna:

Přeju své jediné lásce krásného Valentýna, doufám, že ho strávíš s někým výjimečným.

Několikrát jsem se jí ozvala, volala nebo napsala zprávu, abych zjistila, kde je a jestli je v pořádku. Přišla jen jedna odpověď, po několika dnech.

Jj jsem v pohodě, potkala jsem chlápka, co mi dohodil místo servírky, je to trochu šílený, ale zábava.

To bylo naposledy, co jsem o ní slyšela, až do té poslední zprávy, co mi poslala víc než před rokem.

JSEM ZPÁTKY NA FARMĚ. PROČ TU NEJSI?
PROSÍÍÍÍÍÍM PŘIJEĎ. UŽ TU ZŮSTANU. MÁM FŮRU NOVINEK. VYSVĚTLÍM OSOBNĚ.

Poslala jsem jí krátkou zprávu s vysvětlením, že mám pracovní povinnosti na několik měsíců dopředu, ale uvidím, co se s tím dá dělat. Přišla mi od ní poslední odpověď:

EL, POTŘEBUJU TĚ! Teď je to jiný. PŘÍSAHÁM.
Prosím přijeď, kdykoli budeš moct. xxx

Už mě ale unavovaly neustálé Charliiny zásahy do mého života; to, jak se objevovala, zklamala mě a zase zmizela. A taky, mám-li být upřímná, jsem byla natolik zaujatá vlastním životem – který se proměnil v něco, v co jsem nikdy nepředpokládala –, že jsem se sem prostě nějak nedostala. Až doteď. Když jsem potřebovala já ji.

Nevím přesně kdy a jak, ale aniž bych to měla v plánu, v jistém okamžiku jsem se stala hroznou, sebestřednou osobou.

„Takže zůstaneš?“ zeptal se Daniel a vrátil mě do přítomnosti. Chvíli jsem o tom uvažovala. Přinutila jsem se přiznat si, že mě bolí ruce i nohy, mám pochroumaný hrudník a myšlenky mi stále zahaluje mlha. Pak jsem si zkusila představit, jak se vydávám na cestu autem a hledám místo na přespání, dřív než omdlím za volantem. Představila jsem si, jak by se tvářili rodiče, kdybych se u nich objevila a vypadala takhle.

Damsonova farma byla ošuntělá, zanedbaná a – mám-li být upřímná – i trochu špinavá. Ale byl to Charliin domov a já ještě nebyla připravená na to se s ní rozloučit. Něco na tomhle místě mě objalo kolem ramen a přivítalo mě.

Klid.

Došlo mi to později večer, když jsem si dala misku levné polévky z konzervy a pár dalších toastů, než mi Daniel ukázal ložnici, kde úhledně vyrovnal moje zavazadla na kovový rám postele.

Poprvé za celou věčnost, navzdory tomu, že se mi celý život obrátil vzhůru nohama, navzdory nechutným výhrůžkám, zmatku a nejasnostem ohledně mojí kariéry, jsem se cítila v klidu. Možná proto, že mi poprvé za celou věčnost na ničem z toho už nezáleželo.

Není divu, že to tu Charlie milovala.

Teprve když jsem se druhý den po poledni probudila, uvědomila jsem si, že jsem vůbec nezavolala Lucy.

4

Mám něco jako tajnou identitu. Nebo možná pseudonym nebo alter ego? S tím rozdílem, že poslední rok má tohle moje druhé já fyzickou podobu mojí stážistky a kamarádky Lucy. Je to dlouhý příběh…

Po skončení studia se mi podařilo sehnat práci v místních novinách Cumbria Chronicle, kde jsem vydělávala velkorysých dvacet pencí na hodinu nad minimální mzdu, vařila čaj, obstarávala pochůzky a dělala všechno to, co nikdo jiný dělat nechtěl nebo se dělat neobtěžoval. Jiní absolventi studia angličtiny snící o kariéře novináře by možná pracovali na tom, aby z téhle příležitosti něco vytěžili – sháněli by témata, nechávali na redakčním stole nepodepsané články, vymýšleli strategie a v krajním případě prosili o tu jednu jedinou velkou příležitost.

V hlavě jsem všechny tyhle věci plánovala udělat. Jakmile se toho trochu víc naučím, trochu víc zmoudřím. Zatím jsem se jenom tak poflakovala, vypomáhala rodičům v penzionu, abych si mohla dovolit luxusní věci jako ponožky nebo benzín, a užívala si život v nejkrásnější krajině Spojeného království.

A pak mě přijela navštívit Charlie a přes noc se všechno změnilo.

Zašly jsme si na jídlo do nedávno otevřené restaurace na okraji města. Upřímně řečeno, bylo nehorázně hnusné. Bylo to nejhorší jídlo, co jsme kdy jedly, a obsluhoval nás ten nejneschopnější personál. A ještě měli tu drzost, že nám hodili na stůl kartičku s žádostí o „upřímnou recenzi“ na facebookové skupině Windermere Community výměnou za možnost vyhrát jídlo zdarma.

Ach bože. S podporou lahve vína a mé nejlepší kamarádky se ve mně probudila rádoby novinářka. Moje recenze rozhodně byla upřímná:

Bydlela jsem s kamarádkou v Birminghamu, takže jsme si spolu užily spoustu výborného kari. Měly jsme i pár takových, které připomínaly něco, co vyvrhla kočka. Gourmet Pelikán nabízí neotřelý zážitek v podobě kari, které jako zvratky nejen vypadá, ale také tak voní. Alespoň jsme tedy předpokládaly, že vlažný talíř plný tekuté břečky – opravdový zázrak vědy! – bylo kari, co si kamarádka objednala. Předtím se nám číšník snažil vnutit steak a trval na tom, že si jej moje společnice vegetariánka objednala. „Nejspíš jste se zmýlila,“ navrhl laskavě, odešel a steak nechal na stole. Nikoli, dobrý muži, to vy jste se zmýlil, když jste předpokládal, že místo jídla, co jsme si objednaly, přijmeme ohořelou podrážku. Tím ubožákem celý ten incident otřásl natolik, že když přinesl údajné kari, klopýtl při servírování a převrhl mé kamarádce do klína talíř nedovařené rýže. Ne, tento nebyl uklizen ani nahrazen. Vzhledem k tomu, že z rozsypaných zrnek stoupal charakteristický odér zkažené ryby, se nedá říct, že by o to stála.

A teď něco k jídlu, které nám dodali na stůl pouhých sedmnáct minut po kari. Byla jsem v pokušení zeptat se, jestli bychom si nemohly vzít zpátky ten steak. Jak těžké může být vytvořit nepoživatelný burger? No, Gourmet Pelikán se s touto výzvou rozhodně vypořádal důstojně. Znovu mě to přimělo zapochybovat o všech vědeckých poznatcích o hmotě, neboť konzistence tohoto objektu byla gumová, chrupavčitá a kašovitá zároveň. Za patnáct liber jsem samozřejmě nečekala jídlo hodné michelinské hvězdy, ale doufala jsem aspoň, že to nebude horší než nedělní doprodej zbytků toho, co po uplynulém týdnu zůstalo ve stánku. Nejspíš vás nepřekvapí, že hranolky byly zvenčí spálené, uvnitř syrové a bez koření, ani že houska byla zatuchlá a rozmočená. Přílohu, „zahradní salát“, nemohu hodnotit, protože jsem o jediný list salátu a scvrklý plátek okurky nechtěla připravit slimáka. Přišlo mi, že si na tom pochutná podstatně víc než já.

Když jsem ve snaze učinit burger alespoň trochu poživatelným požádala o kečup, dostalo se mi odpovědi: „Nejsme tento typ podniku.“ Což dávalo smysl, protože se zdálo, že ani samotný personál nemá v oblibě jakoukoli chuť. Špinavými příbory ani ulepenými, ošoupanými jídelními lístky vás nudit nebudu. Stejně tak se nebudu zmiňovat o vlasech nalepených na stole nebo mrtvých mouchách na dámských toaletách. Nebudu se rozepisovat o hostech u vedlejšího stolu, jejichž hovězí na cibulce vypadalo, jako by ho někdo vyválel po podlaze a pak ho z ní zase sebral, ani tom, jak na jejich stížnost číšník opáčil, že „to na chuti nic nezmění“. To je totiž jejich hodnocení, nikoli moje.

Řeknu vám ale, že jsme s kamarádkou vymyslely hru „bingo číšnických hnusáren“, zahrnující položky jako dloubání se v nose, škrábání v rozkroku a prskání na jídlo, a že jsme obě vyškrtaly všechna hrací pole, než nám přinesli účet. Říkám vám to proto, že nejde o věc názoru, ale o ochranu zdraví a štěstí spořádaných občanů Windermere. Protože Gourmet tohle není ani náhodou. A kdyby kuchyni šéfoval pelikán, mohla by to být jedině změna k lepšímu.

K mému naprostému úžasu a Charliinu naprostému nadšení se recenze stala nesmírně populární. Dalo by se říct, že na poměry Lake District virální. Zavolal si mě k sobě do kanceláře šéfredaktor Cumbria Chronicle – ne proto, aby mě vyhodil, jak jsem očekávala, ale aby mi nabídl práci na částečný úvazek. Chtěl, abych psala pro noviny recenze, pokud budou tak humorné jako tahle.

V době, kdy jsem se nesměle hlásila ke studiu angličtiny, s mizivou nadějí, že mi někdy někdo zaplatí za to, abych něco napsala, by mě představa, že se budu vysmívat lidem a kritizovat jejich živobytí pro plytkou legraci, děsila.

Ale za tři roky od promoce agenti a nakladatelé celkem sedmnáctkrát odmítli můj román. Všechny pokusy o získání práce, jejíž vazba na psaní by nebyla tak slaboučká, selhaly. Byla jsem bez peněz, k smrti znuděná a neskutečně unavená vstáváním v půl šesté ráno, abych ještě před odchodem do práce připravila tucet snídaní.

A navíc jsem pořád spala v tak malém pokojíku, že i s palandami se tam mohl pohybovat jenom jeden člověk.

Něco se muselo změnit.

A pak se mi ozvaly celostátní noviny.

O tři týdny později jsem už s Charlie bydlela v Crystal Palace. Měla jsem založený blog, účet na twitteru a instagramu a opravdovou firemní kreditku. Trvali ale na nějakém skutečném jménu, nemohla jsem už být „Přízrak labužníka“, jak jsem si říkala ve Windermere. A tak se zrodila Nora Sharpová a rozjela to ve velkém stylu.

A tehdy se to začalo doopravdy rozjíždět.

• • •

Půjčila jsem si od Daniela nabíječku, a když jsem si přes noc nabila telefon z jediné zažloutlé zásuvky v pokoji, rychle jsem projela účty Nory Sharpové na sociálních sítích. Lucy přidala poměrně neškodný tweet a na instagram příspěvek o tom, že se Nora těší na otevření nové restaurace, které proběhne koncem týdne. Zkontrolovala jsem e-maily, ale od poslední kontroly ve čtvrtek večer nepřišlo nic důležitého.

Zavolala jsem Lucy. Na telefonát jsem se ještě necítila, ale mohla jsem alespoň naplánovat videohovor na pozdější dobu (až se obléknu do slušivějších svršků a posilním se snídaní).

„Ahoj?“

„Ahoj,“ odvětila jsem.

„Můžu dál?“

„Prosím.“

„Dík.“