Roald Dahl

Jakub a obří broskev

Ilustroval Quentin Blake

KNIŽNÍ KLUB

James and the Giant Peach © Roald Dahl Nominee Ltd, 1961

Illustration copyright © 1995 by Quentin Blake

All rights reserved

Translation © Jaroslav Kořán, Pavel Šrut, 2010, 2016, 2024

ISBN 978-80-242-9722-4

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

Věnováno Olivii a Tesse

1

Až do svých čtyř let si Jakub Tamtudy šťastně žil s tatínkem a maminkou v krásném domě u moře. V okolí bydlela spousta dětí, s kterými si chodil hrát, a nedaleko se táhlo písčité pobřeží, kde se proháněl, a moře, kde se tak rád cáchal. Pro malého kluka to byl báječný život.

A pak jednoho dne Jakubova maminka s tatínkem odjeli do Londýna nakupovat a potkala je tam příšerná věc. Oba je zčistajasna sežral (a to prosím za bílého dne a na rušné ulici) ohromný rozzuřený nosorožec, který utekl z londýnské zoo.

Jistě si umíte představit, že to byl pro ty hodné rodiče ohavný zážitek. Časem se však ukázalo, že pro Jakuba to bylo ještě ohavnější než pro ně. Jejich problémy byly rázem tytam. Za necelých třicet vteřin byli po smrti. Oproti tomu chudák Jakub byl živý ažaž, ale zničehonic zcela osamělý a vystrašený v nezměrně velkém nepřívětivém světě. Krásný dům na pobřeží okamžitě prodali a malého kluka s malým kufříčkem, ve kterém neměl nic než pyžamo a kartáček na zuby, poslali pryč, aby se o něj staraly jeho dvě tety.

Jmenovaly se teta Bečková a teta Brčková, a říkám to nerad, byly to strašné ženské. Byly sobecké, líné a kruté a od prvního dne bily chudáka Jakuba hlava nehlava pro každou hloupost. Nikdy ho nenazvaly jménem, byl pro ně vždycky jen „špinavé štěně“ nebo „odporný všivák“ nebo „malý mizera“, a jaktěživ od nich nedostal jedinou hračku nebo obrázkovou knížku. Jeho pokojík byl pustý jako vězeňská cela.

Teta Bečková a teta Brčková a teď i malý Jakub bydleli ve zchátralé barabizně na vrcholku vysokého kopce v jižní Anglii. Kopec byl tak vysoký, že ať se Jakub podíval z kteréhokoli místa v zahradě, viděl na kilometry daleko krásnou krajinu plnou lesů a polí. A za jasných dnů, když se podíval tím správným směrem, viděl v dáli na obzoru drobounkou šedavou tečku, která bývala domem, kde bydlil se svou milovanou maminkou a tatínkem. A hned za ním viděl samotné moře, dlouhý tenký proužek černomodré barvy, podobný inkoustové čáře pod krajem oblohy.

Ale dolů z kopce Jakub nikdy nesměl. A teta Bečková a teta Brčková se neobtěžovaly brát ho s sebou dolů, ani na kratičkou procházku nebo na piknik, a samotného by ho nepustily. „Ještě by ten ničema provedl nějakou lumpárnu, kdyby vyšel ze zahrady,“ říkala teta Brčková. A hrozily mu strašlivými tresty, jako že ho na celý týden zavřou do sklepa plného krys, jestli se opováží přelézt přes plot.

Zahrada, pokrývající celý vršek kopce, byla veliká a zpustošená, a kromě shluku starých chřadnoucích rododendronů v nejzazším konci v ní stál pouze jediný strom, prastará broskvoň, která už dávno nenesla plody. Nebyla tam žádná houpačka, žádná prolézačka, žádné pískoviště a tety nikdy nepozvaly na kopec žádné jiné děti, aby si měl Jakub s kým hrát. Nebyl tam ani pes, ani kočka, aby mu dělali společnost. A jak plynul čas, byl Jakub pořád smutnější a smutnější, a pořád opuštěnější a opuštěnější, a každý den prostál dlouhé hodiny na dolním konci zahrady a toužebně vyhlížel do toho krásného, ale zapovězeného světa lesů a polí a moře, který se jako kouzelný koberec rozkládal pod ním.

2

Až jednou, po čtyřech dlouhých nekonečných letech života se zlými tetami, nadešel den, kdy se Jakubovi přihodilo cosi podivného. A tahle příhoda, kterou nazývám podivnou, vyvolala další, která už byla prapodivnou. A tahle prapodivná příhoda,  vedla posléze k příhodě fantasticky prapodivné.

Všechno začalo jednoho žhnoucího dne uprostřed léta. Teta Bečková, teta Brčková a malý Jakub byli venku v zahradě. Jakub musel jako obvykle pracovat. Tentokrát štípal dříví do kuchyňských kamen. Teta Bečková a teta Brčková se pohodlně rozvalovaly v lehátkách, usrkávaly z vysokých sklenic šumivou limonádu a dohlížely na Jakuba, aby ani na okamžik nepřestal štípat.

Teta Bečková byla ohromně tlustá a hrozně malá. Měla drobná prasečí očka, pokleslá ústa a takové ty bílé těstovité tváře, co vypadají jako vařené. Byla jako obrovská bílá rozčvachtaná převařená zelná hlávka. Naproti tomu teta Brčková byla hubená, vysoká a kostnatá a nosila brýle s kovovými obroučkami, přidržované na nose skřipcem. Měla vřeštivý hlas a dlouhé, vlhké a úzké rty, a když se rozčílila nebo rozzlobila, prskala kolem sebe kapičky slin. A tak tam ty dvě příšerné babizny seděly, upíjely grenadinu a ječely na Jakuba, aby se neulejval a štípal rychleji. Mluvily také o sobě, pochvalovaly si, jak jsou krásné. Teta Bečková měla v klíně zrcadlo s dlouhou rukojetí a ustavičně ho zdvihala a prohlížela si v něm svůj škaredý obličej.

„Jsem krásná jako růže,“ pravila teta Bečková.

„Jen si mě prohlídni! Ten nosánek, ta tvář,

ta pleť hebká a nachová!

Potěš se pohledem na moje kudrny,

a aby zážitek byl úplný,

i na prstíky u nohou!“

„Tvůj břich,“ zařvala teta Brčková,

„je jako balón – jen plout oblohou!“

Bečková zrudla a Brčková se ušklíbla:

„Se mnou se sotva můžeš měřit, drahoušku,

podívej se na mou figuru, zoubky a úsměv

a pihu krásy na oušku!

Až sama žasnu, že mám všechno nej!

Tak se mi obdivuj a nevšímej si vřídků, co mám na tváři!“

„Ty tresko!“ zařvala teta Bečková,

„jsi vyschlá jako kytka v herbáři!“

Vzdychla si teta Bečková: „Jen trochu chtít,

tak při své kráse budu

filmovou hvězdou v Hollywoodu!

Obsadím všechny hlavní role,

plno ctitelů pořád kolem –

ve dne i v noci, pochopitelně taky za šera.“

„Máš šanci,“ řekla Brčková, „na hlavní roli filmu

Lochnesská příšera!“

Chudák Jakub zatím otročil o sto šest u štípacího špalku. Horko bylo strašné. Pot se z něho jenom lil. Bolela ho ruka. Sekyra byla velká a tupá, příliš těžká pro malého kluka. A jak se tak Jakub lopotil, začal přemýšlet o všech ostatních dětech v širém světě a o tom, co asi teď dělají. Některé se určitě prohánějí po zahradě na tříkolce. Jiné si chodí po chladném lese a trhají náruče divokých květin. A všichni jeho bývalí kamarádi jsou určitě dole u moře, hrají si v mokrém písku a cáchají se ve vodě…

Jakubovi se začaly řinout z očí slzy a kutálely se mu po tvářích dolů. Ustal v práci a zmožen svým neštěstím se opřel o špalek.

„Co se flákáš?“ zaječela teta Brčková, a zahleděla se na něho přes okraj svých brýlí s ocelovými obroučkami.

Jakub se rozplakal na celé kolo.

„Okamžitě přestaň brečet a dej se zase do práce syčáku!“ nakázala teta Bečková.

„Achich, teto Bečková!“ vykřikl Jakub.

„Tetičko Brčková! Nemohli bychom jednou – všichni – prosím vás – aspoň jednou – sejít dolů na autobus a odjet k moři? Není to daleko – a je mi hrozné horko, a vůbec je mi hrozně, a jsem tak sám…“

„Cože, ty líný budižkničemu!“ vřískala teta Brčková.

„Vraž mu jednu!“ vyštěkla teta Bečková.

„Taky že vrazím!“ ječela teta Brčková. Propichovala ho zlým pohledem a Jakub na ni jen bezmocně poulil strachy rozšířené oči.

„Zpráskám tě později, až nebude takový vedro,“ řekla. „A teď mi táhni z očí, škaredý červe! Chci mít klid.“

Jakub se otočil a utíkal pryč. Běžel, jak uměl nejrychleji, až na opačný konec zahrady a schoval se tam za staré zahnědlé rododendrony, o kterých jsme si už povídali. Pak si zakryl rukama obličej a plakal a plakal.

3

A v tu chvíli se udála příhoda, kterou jsem nazval podivnou a která vedla k tolika dalším, ještě mnohem podivnějším.

Neboť zničehonic za Jakubem zašustily listy, a když se otočil, uviděl, jak z keřů vylézá jakýsi dědeček v bláznivém tmavozeleném oblečku. Maličký dědeček s velikánskou plešatou hlavou a obličejem zarostlým černým ježatým plnovousem. Zastavil se asi tři metry od Jakuba, opřel se o hůlku a upřeně se na Jakuba zadíval.

A pak loudavě zaskřehotal: „Pojď blíž, mládenečku,“ řekl a zakýval na Jakuba prstem.

„Pojď ke mně, ukážu ti něco úžasného.“ Jakub byl zkoprnělý strachy.

Dědeček se přišoural o kousek blíž, strčil ruku do kapsy sáčka a vytáhl z ní bílý papírový pytlík.

„Vidíš?“ zašeptal a zamával pytlíkem Jakubovi před obličejem. „Víš, co to je, mládenečku? Víš, co mám v tom pytlíku?“

A pak přistoupil ještě blíž, naklonil se a přiblížil se obličejem tak blízko k Jakubovi, až ten ucítil na tvářích jeho dech. Dech měl zvětralý, zatuchlý a tak trochu plesnivý jako vzduch v nějakém starém sklepení.

„Podívej, mládenečku,“ řekl a otevřel pytlík a naklonil ho k Jakubovi.

Jakub uviděl uvnitř pytlíku množství jakýchsi zelených kamínků nebo krystalků, každý o velikosti rýžového zrnka. Byly krásné a vyzařoval z nich zvláštní jas, něco jako světélkující záře, takže se leskly a zářily, až z toho přecházel zrak.

„Poslechni si je!“ zašeptal dědeček. „Poslechni si, jak se hemží!“

Jakub zíral do pytlíku a skutečně, vycházel z něj slabý šustot. A pak si všiml, že se ty tisíce drobných valounků pomalu, pomaloučku vrtí a pohybují se jako živé.

„Je v nich víc kouzelné moci než ve všem na světě dohromady,“ řekl dědeček.

„Ale – ale – co je to?“ zamumlal Jakub, když našel opět hlas. „Kde jste k tomu přišel?“

„Ha!“ šeptl dědeček. „Na to bys nikdá nepřišel! To bys nikdy neuhád!“ Trochu se teď krčil a strkal svou tvář stále blíž a blíž k Jakubovi, až ho začal šimrat nosem na čele. Zničehonic pak odskočil a začal zběsile šermovat hůlkou do vzduchu. „Jsou to krokodýlí jazyky!“ vykřikl. „Tisíc dlouhých slizkých krokodýlích jazyků vařených dvacet dní a dvacet nocí v lebce mrtvé ježibaby spolu s ještěrčíma bulvama! Přidej prsty mladé opičky, prasečí žaloudek, zobák zeleného papoucha, šťávu z dikobraza a tři lžíce cukru. To vše pak dus ještě týden na mírném plameni a dílo nechť za tebe dovrší měsíc!“

A potom zničehonic strčil bílý pytlík Jakubovi do rukou a řekl: „Tumáš! Vezmi si to! Je to tvoje!“

4

Jakub Tamtudy stál s pytlíkem v ruce a civěl na dědečka.

A dědeček se obrátil a zmizel v křoví.

Table of Contents

1

2

3

4