Nemiluj ma

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Marah Woolf

Nemiluj ma – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Zasiahni ma ohňom a snežnou víchricou
a podľa úľuby bleskom,
zhoď ma do priepasti alebo do rozbúreného mora.

Koho už túžba rozdrvila
a Eros si ho mocou zotročil,
tomu ani Zeus viac nespôsobí
agóniu bleskom.

Starogrécka ľúbostná báseň
Neznámy básnik

Hermesove poznámky
I.

Prometeus si vymyslel smiešne ľudské meno. Cayden – údajne znamená bojovnosť, a ak mal chlapec niečoho naozaj dostatok, bola to práve bojovnosť.

Všetci bohovia Olympu sa zhromaždili vo veľkej sále v Mytikas, aby sa opäť stali svedkami tejto divadelnej hry. Prometeus trval na svojom práve a Zeus mu ho neuprel. Ich dohoda platila už celú večnosť. Prometeus určite prehrá aj tentoraz, ako zakaždým. Nechal sa Diom zviesť na zlú cestu. Vedel to, a napriek tomu sa nevzdával.

Otec bohov lusknutím prstov vykúzlil obraz, čo sa objavil na bielej stene múrov paláca. Aby aj bohovia, ktorí nesmeli opustiť Mytikas, mohli sledovať túto senzáciu.

Od zajtra bude mojou pracovnou náplňou informovať bohov o dianí. Mne však na to nepostačí iba obyčajné lusknutie prstov. Budem musieť lietať hore-dolu, aby som sa uistil, že mi nič dôležité neuniklo. Počas hier zakaždým pociťujem neuveriteľné napätie. Každý večer odo mňa božstvá očakávali, že im zhrniem, čo sa v ľudskom svete udialo.

Vzal som si tanier s kúskami pomaranča a jahôd a uvelebil som sa s ním na diváne. Okrídlené topánky ešte teraz ledabolo ležali vedľa pohovky. V nasledujúcich týždňoch si však užijú svoje.

„Nech sa hry začnú,“ slávnostne vyhlásil môj otec Zeus a ľahol si vedľa svojej manželky Héry.

Neexistovalo nič, čo by som neznášala viac ako búrku, obzvlášť keď vietor zavýjal medzi stromami, akoby nejaké divé zviera čakalo na pustenie z reťaze, aby ma mohlo zožrať. Pravdupovediac, nielenže som búrky neznášala, desili ma na smrť. Bolo hlúpe báť sa blesku a hromu. Ale nemohla som si pomôcť. Strach bol moje druhé meno. Bála som sa búrok, bála som sa lietania, bála som sa hadov a iných zvierat. Trpela som rôznymi fóbiami so zvláštnymi latinskými názvami. Astrofóbia, tak sa nazýval strach z búrok. A práve ja som teraz sedela v aute uprostred Rockys, zatiaľ čo nás z ničoho nič prepadli silný dážď a nepreniknuteľná temnota. Len pred malou chvíľkou bola obloha žiarivomodrá a plná snehobielych oblakov, keď sa v ďalšom momente zatemnilo slnko.

Pripomínalo mi to scénu z katastrofického filmu. Zvyčajne som sa podobným situáciám snažila vyhnúť pravidelným kontrolovaním aplikácie o počasí. Tá však evidentne zlyhala na plnej čiare. Chudákov, ktorí stoja za touto podradnou apkou, by mal niekto zažalovať. Dokonca aj Robyn, moja najlepšia kamarátka od prvého dňa na základke, ktorá sa len tak ľahko nenechá vyviesť z miery, rukami s dokonalo upravenými nechtami nervózne zvierala volant. Zatiaľ čo ja som sa musela silou-mocou ovládať, aby som si už i tak krátke nechty nedohrýzla až do mäsa. Tento nechutný zlozvyk sa ma zmocnil zakaždým, keď som znervóznela.

Znova som počula zavytie. Tentoraz zaznelo oveľa bližšie. Nešlo o vietor. Skôr ako som začala prehovárať Robyn, aby sme išli do tábora Mount, ktorý sa nachádzal mimo akejkoľvek civilizácie, som sa mala zaujímať o faunu pohoria Rockys viac ako o počasie. Dážď bubnoval na čelné sklo automobilu. Ten zvuk pripomínal salvy z guľometu. Napriek mizernému počasiu Robyn zišla po úzkej ceste, čo sa vinula lesmi, akoby išlo o preteky. Keď som sa ja príliš bála, ona bola priveľmi odvážna. Slovo opatrnosť sa v jej slovníku väčšinou nenachádzalo.

Dlaňou som prešla po zarosenom okne. Voda na skle bola studená ako ľad. Švihla som pohľadom k teplotným údajom na prístrojovke. Vonkajšia teplota podľa všetkého klesla na nulu. Aj keď bolo auto úplne nové, teplomer sa musel pokaziť. Robyn ho dostala od otca minulý mesiac na svoje sedemnáste narodeniny. Preto trvala na tom, že do letného tábora pôjdeme samy. Inak by sa o odvoz postaral šofér a pri ňom by som sa cítila oveľa bezpečnejšie. Dúfala som len, že funguje aspoň navigácia. Cez vetracie otvory sa do auta preplazila zima. Ruky mi pokryla husia koža. Robyn manipulovala s prístrojovou doskou. Vo chvíli, keď sa mi takmer podarilo presvedčiť samu seba, že to príšerné vytie bolo iba výplodom mojej fantázie, ozvalo sa znova. Tentoraz znelo bližšie a ešte strašidelnejšie, akoby sa dvíhalo z fialových oblakov, ktoré preťal blesk. Hrôza do mňa zadrapila svoje pazúry a pľúca sa zmenšili na veľkosť hrášku. Blesk vystriedalo silné dunenie hromu. Lapala som po vzduchu ako ryba na suchu.

V temnote pred nami sa objavila silueta mladého muža. Ihneď mi udrel do očí. Nedotknutý búrkou stál nehybne pri krajnici a tvár mal otočenú k nebu. Napriek tomu, že bol do nitky premočený, zjavne si z toho nič nerobil. Práve naopak. Evidentne si vzniknutý chaos užíval. Dúfala som, že nezavýjal on. Vlkolaci boli nepravdepodobnejší ako skutočné vlky, no nie? Vietor mu šklbal oblečením. Jeho snehobiele vlasy a svetlá pleť vynikali v tme. Naše auto sa ako v spomalenom zábere kĺzalo popri ňom. Stál tam so zbožným pátosom a nechal dážď, aby mu stekal po tvári. Pomaly naklonil hlavu a otvoril oči. Osvietili ma rubínovou červeňou. Jeho pohľad konkuroval bleskom na nebi. Postavili sa mi chĺpky na predlaktiach. Ešte nikdy som nevidela ľudského albína. Pery zovrel do tenkej čiary. Odtrhla som od neho oči a temnota za nami ho pohltila tak dôkladne, že nebolo možné rozoznať už ani jeho obrysy.

„Videla si to?“ spýtala som sa Robyn. „Musel sa zblázniť.“

Robyn neodtrhla pohľad od vozovky. „O čom hovoríš?“

„Pri krajnici stál človek. Albín.“ Hlas sa mi takmer zlomil.

„Nikto tam nestál.“ Rozčúlene pokrútila hlavou. „To si len namýšľaš. Neštvi ma. Nestačí, že mám nervy z toho lejaka? Spamätaj sa.“

Nevyleť z kože! rozkázala som si. Aj keby tu boli vlky, určite by nenapádali ľudí. A kto by sa vôbec v takom nečase potuloval po vonku? Ten chlapík bol len výplodom mojej fantázie. Inak sa to nedalo vysvetliť. Rozdráždené nervy sa so mnou pekne zahrali. Mlčala som, aby som Robyn ešte viac neznepokojila.

Zasa sa rozozvučal ohlušujúci treskot. Nebol to však hrom. Vo svetle reflektorov auta som zbadala, ako na cestu spadol strom. Robyn šliapla na brzdu a súčasne vrieskala moje meno. Jej „Jess!“ sa mi ozývalo v ušiach, keď sa auto začalo krútiť a šmýkalo sa k drevenej príšere, ktorá svojimi vetvami pripomínajúcimi chápadlá chobotnice blokovala cestu. Robyn si položila ruky na tvár a prenechala autu vládu nad situáciou. Chcela som chytiť volant, no vymrštilo ma dopredu. Bezpečnostný pás sa mi zarezal do hrude. Bolestne som zastonala. Všetko okolo mňa sa točilo v dychberúcej rýchlosti. Hlavou som narazila na niečo tvrdé. Mala som pocit, akoby sa mi rozštiepila na dve polovice. Úlomky skla sa rinuli na moju tvár a nahé ramená. Ozval sa kovový piskot, ktorý akoby mi chcel vyhodiť telo do vzduchu. Bezpečnostný pás pri náraze povolil. Snažila som sa zachytiť, no ruky siahli do ničoty. Prásk. Kosti na nohách sa mi zlomili. Malo by ma to bolieť, pomyslela som si, ale necítila som vôbec nič.

Strach mi zaplavil myseľ. Tanatofóbia – strach zo smrti. Jedna z mojich početných fóbií. Stane sa to? Umierala som práve? Len tak, bez varovania? Žiadne svetlo, žiadny dlhý tunel. Všetko vo mne sa vzbúrilo. Bolo toho ešte priveľa, čo som chcela zažiť. Tak veľa vecí, o ktoré som sa musela postarať. Moja malá sestra Phoebe ma potrebuje. Mama sa o ňu nedokáže postarať sama. Ešte som sa ani nebozkávala. Nie tak naozaj. Ale teraz bolo už neskoro. Svet okolo mňa vybuchol. Letela som vzduchom. Obklopovali ma tma a ticho. Nekonečné ticho. Vznášala som sa. Cítila som sa tak ľahučko. Plávala som v nikde nekončiacom oceáne. Bolo to príjemné a upokojujúce.

Odrazu som vedľa seba začula akési zavrčanie.

Hermesove poznámky
II.

Bože, to bolo napínavé! No vo finále obraz vypadol. Dočerta! Prišli sme o zábavný pohľad na nehodu! Diove sily už nie sú také, aké bývali kedysi. Muselo mu byť jasné, že to Apolón poserie. Smrteľníci sa báli vlkov.

Divé zvery a búrky – tie ľudia dnešných čias nedokázali zvládať, a rozhodne sa s nimi nevedeli popasovať dve vystrašené dievčatká, ktoré sa v aute viezli cez les.

Neubehla ani polhodina v ľudskom svete a už dvaja mŕtvi! Prometeus pravdepodobne zase niekde bedákal, prečo sa bohovia hrajú s jeho stvoreniami. Smola, mal ich urobiť odolnejších. V každom prípade Zeus zašiel s búrkou priďaleko. Musel rúcať ešte aj stromy?

Znova taký virvar. Zaškúlil som jeho smerom. Tiež vyzeral dosť zarazene. Žeby ho trápilo zlé svedomie? Dlho mu to však nevydrží. Po svete behali tisícky iných dievčat. Aténa určite nebude mať problém nejaké zohnať.

Moje spomienky sa spájali dohromady len po kúskoch ako puzzle. Vedľa auta sa najprv zjavili tiene a potom nasledoval náraz a šialené bolesti. Pošúchala som si ramená a prehmatala nohy. Všetko bolo na svojom mieste, dokonca i bolesti zmizli. Opatrne som sa zviechala a kľakla som si na kolená, kým mi chvejúce sa nohy dovolili postaviť sa. Urobila som prvý krok a mala som pocit, akoby som prechádzala cez želé. Obklopila ma hmla, sťažila mi dýchanie. Zamávala som rukami. Biely opar sa zdvíhal a skláňal, akoby sa mnou nechal dirigovať. Mala som pocit, že som sa ocitla v nejakej saune, len horúčava chýbala. Prstami som si prešla po tele. Tričko i nohavice zmizli. Napriek tomu som nebola nahá, ale ani oblečená. Svetlo ma zahaľovalo ako trblietavá látka. Objímalo ma ako druhá koža.

„Muselo to byť?“ Nejaký hlas preťal ticho a ako ozvena sa držal v mojej hlave. Znel ustarostene. Hmla mi bránila vo výhľade na hovoriaceho. Chcela som za ním zavolať, ale z hrdla mi vyšlo len akési škriekanie.

„Nenesiem na tom žiadnu vinu,“ obhajoval sa druhý hlas. „Niekto iný si dovolil žartovať.“

„To nebol žart!“ odfrkol si ten prvý hlas. Teraz som ho počula zreteľnejšie, mal v sebe niečo utešujúce. Môj strach zmizol. Ak by som sa nachádzala kdekoľvek a čokoľvek by sa stalo, postaral by sa, aby sa to dalo do poriadku, pomohol by mi.

Niečo mäkké sa mi obtrelo o nohu. Keď som sa pozrela dolu, dívala som sa do sivých očí vlka. Snehobiele zviera malo v svojich príliš ľudských očiach zvláštny výraz. V skutočnosti by som sa ho mala báť, ale necítila som žiadny strach. Pripadalo mi správne, že je tu pri mne. Kľakla som si vedľa neho a položila mu ruky okolo krku. Tvár som zaborila do hodvábnej bielej kožušiny. Upokojujúce mrmlanie vibrovalo telom vlka a prenieslo sa aj na mňa.

V mysli sa mi mihali obrazy. Počula som škripot kovu, videla som padať strom a pocítila náraz. Vystrašene som sa znova postavila. Bodavá bolesť sa mi prehnala cez spánky. Vlk varovne zavrčal a podoprel ma, keď som sa zatackala.

„Niekde tu musí byť Robyn,“ objasnila som a zaryla mu ruku do kožušiny. „Môžeš ma k nej vziať?“

Zviera naklonilo hlavu nabok a pozorne si ma premeralo. Opar okolo nás sa zdvihol a ja som sa preľakla. Pri nohách mi ležalo telo s podivne vykrútenými končatinami. Nedôverčivo som si ho prezrela. Z úst mi unikol vzlyk a ten pohyb úst akoby sa zrkadlil v tvári neživej bytosti. Nekontrolovateľne som sa roztriasla. Veď to som bola ja! Napriek dozadu zahnutej hlave, napriek špine, ktorá mi pokrývala líca, som spoznala svoju bledú tvár a červené vlasy. Krútili sa mi okolo krku ako popínavé rastliny. Potom som uvidela krv. Bola všade a znepokojivo rýchlo presakovala do zeme pokrytej machom. Mimovoľne som pohladila líca svojho nezraneného ja a skúmala som si ruky. Boli čisté, priesvitné. Cúvla som. Nohami som sa nedotýkala zeme pod sebou. Vznášala som sa. Šokovane som zalapala po dychu, aj moje druhé ja sa stiahlo v kŕči, akoby to tiež cítilo. Musím sa odtiaľto dostať preč. Podľa možnosti čo najďalej. Ale snu človek nemôže uniknúť. Mal by sa prebrať.

Niečia dlaň pristála na čele môjho zraneného tela. „Žije,“ skonštatoval ohromený dievčenský hlas s istotou, akoby bolo nemožné, aby sa v tomto rozbitom vraku ešte nachádzal život. Obrysy jej tváre sa mi rozmazávali pred očami. „No už nie dlho,“ dodala s poľutovaním.

Sila alebo čokoľvek, čo ma držalo pri mojom tele, ma opustilo. Kľakla som si na machom obrastenú zem. Po lícach sa mi kotúľali slzy. Siahla som po svojej neživej ruke a stisla ju. Ešte bola teplá, no chlad, ktorý mi sálal z tela, mi menil krv v žilách na ľad. Jedným prstom mi ešte jemne šklbalo.

„Uzdrav ju!“ žiadal mužský hlas za mojím chrbtom. Vlk pri mne súhlasne zamrmlal. Nevzdialil sa odo mňa ani na krok. Jeho horúci dych ma hrial na krku.

„Je odsúdená na smrť. Jej duša už opustila telo. Už jej nemôžem pomôcť,“ odpovedal druhý muž. Kto všetko sa tu obšmieta? A prečo neurobili nič, aby pomohli Robyn a mne?

Nikdy sa mi nič čudnejšie nesnívalo. Moja duša opustila moje telo? O čom ten chlap hovoril?

„Nemáme veľa času! Pomôžeš im!“ požadovalo aj dievča, ktoré mi predtým nedávalo ani len štipku nádeje na prežitie.

Odhrnula som svojmu telu na zemi vlasy z tváre a zotrela krvavú špinu z líc. Keď som znova zdvihla zrak, zistila som, že zboku ma sleduje pár zelených očí. Sedel vedľa mňa chlapec. Ale napriek tomu, že bol tak blízko, nedokázala som rozpoznať jeho tvár. Ukrývala sa v tieňoch.

„Tvoj čas ešte nenastal,“ vysvetlil a mne sa zadrhol dych. „Nemaj strach. Som pri tebe.“

Videl ma. A tým „ma“ nemyslím svoje rozbité telo, ale túto oddelenú časť. Moju dušu?! Teplé prsty mi prechádzali po trblietavej pokožke, ktorá vplyvom dotyku začala brnieť. Veď ja sa viem o seba postarať celkom sama. Nikoho na to nepotrebujem. A už vôbec nie nejakého zelenoočka. Pokúsila som sa od neho odtrhnúť zrak.

„Môžeš mi dôverovať. Všetko bude v poriadku.“ Jeho viera sa okolo mňa omotala ako hrejivá látka. Bolo pre mňa záhadou, odkiaľ bral toľký optimizmus.

Pomaly som prikývla a on sa usmial tak žiarivo, až ukázal malé jamky v lícach. Vtipné, že som si to všimla, keďže som stále poriadne nevedela rozpoznať jeho tvár. Ale ide o sen, pripomenula som si. V sne platili iné pravidlá, takže malú slabosť v podobe obdivovania jamiek v lícach chlapca som si mohla dovoliť. Aj napriek tomu by žiaden úsmev nemal na mňa tak pôsobiť. Väčšinou bývam voči sladkým úsmevom imúnna.

„Obe pôjdu do užšieho výberu,“ vyhlásilo dievča. Počas príliš intenzívneho očného kontaktu som zjavne zmeškala značnú časť rozhovoru. O čom to hovorila?

„Perfektne sa na to hodia.“

Chlapec so zelenými očami pokrútil hlavou, akoby ani on nepochopil, čo vyslovila. To sme boli dvaja.

„Mrzí ma to,“ zašepkal, predtým ako si moju hlavu jemne položil do lona. Aj moje netelesné ja cítilo bolesť, ktorá mi zovrela končatiny. Pretekala každou jednou bunkou. Hlava sa zaklonila dozadu a on si ju opatrne oprel o rameno. Akokoľvek šialene to znelo, žiarlila som na svoje telo.

„Ššš,“ šepkal mi do špinavých vlasov. „Všetko bude v poriadku. Musíš sa chcieť vrátiť späť. Ešte stále ste v spojení.“ Znova ma priklincoval očami. „Nesmieš sa vzdať.“ Ruku, ktorá patrila mojej duši, vzal do tej svojej. Tentoraz nešlo iba o neškodné mravenčenie, dotyk mnou prešiel ako elektrický prúd. Šokovane sa na mňa pozrel.

„Splň si svoju povinnosť!“ dožadoval sa od niekoho, kto musel stáť niekde za mnou. Nemohla som sa otočiť, zelené oči ma pevne držali v svojej moci.

Začula som pobavený smiech. „Vaše želanie je mojím rozkazom. Ak ju ani Hádes nechce, môže ešte zostať. O jedného viac alebo menej, na tom už nezáleží. Nakoniec, tvoje stvorenia sa množia ako burina.“

Ten nešarmantný pobavený niekto ma obišiel dookola a položil bezduchému telu prsty na spánky. Pretieklo mnou príjemné teplo. Rozširovalo sa vo mne, až som mala pocit, že mi krv horí v plameňoch. V žilách mi pulzovalo horúčavou. Keď spustil ruky a ustúpil dozadu, vzoprela som sa. Ruky môjho ochrancu sa pevnejšie stiahli okolo mňa. Do vlhkých vlasov mi mrmlal slová, ktorým som nerozumela, no upokojovali ma. Po celej večnosti bolesť utíchla. Moja duša bola čoraz priehľadnejšia, strácala sa. Prakticky som sa rozpúšťala a nič som proti tomu nemohla urobiť. „Neboj sa. Všetko bude dobré,“ počula som jeho hlas v hlave. „Nemusíš sa báť. Som tu.“

Do nosa sa mi vkradla pikantná divoká vôňa. Tvár som zaborila do trička svojho záchrancu a začula som tichý smiech. Dúfala som, že ma už nepustí. Akokoľvek mizerne sa sen začal, teraz som si priala, aby ešte chvíľu pokračoval.

Vyľakane som sa strhla. Z rádia hrala country hudba. Túto stanicu v žiadnom prípade nenaladila Robyn. Bolel ma krk a svaly som si cítila tak, akoby som zabehla maratón.

Vedľa mňa spala moja najlepšia kamarátka. Takmer platinové vlasy ležali dokonale prepletené cez jej rameno. Prekvapene som zažmurkala a veruže sa mi uľavilo. Vďakabohu! Nočná mora sa skončila. Auto parkovalo nepoškodené v jednom z nespočetných zastavovacích pruhov pozdĺž opustenej cesty. Aspoň prestalo pršať. Otvorila som dvere a nadýchla som sa čerstvého vzduchu. Vietor ustal. Keď som vystúpila, pod nohami sa mi rozmrvilo staré lístie a ihličie. V poraste niečo zašuchotalo a ja som sa strhla. Z húštiny vyskočil zajac a odskákal do lesa.

Objala som sa rukami, pretože mi odrazu zostalo chladno. Ten sen sa mi zdal taký skutočný. Nikdy nezabudnem na tie zelené oči. Niečo mi zapraskalo pod prstami. Vzala som vyschnutý list zo svetra. Odkiaľ sa vzal? Zvláštne. Robyn sa o svoje auto starala veľmi pedantne. Je nemysliteľné, aby si niečo, čo nebolo vyrobené z plastu a v továrni, našlo cestu do jej auta. List som rozdrvila medzi ukazovákom a palcom. Zo zadného sedadla som vylovila čiernu mikinu a zabalila som sa do nej. V hlave mi doznievali hlasy, ktoré sa mi prisnili. Pozorovala som svoje stehná zahalené v čiernych džínsoch a poskŕčala som prsty na nohách. Všetko bolo také, aké malo byť. Upokojená som nastúpila späť do auta.

„Hej, zobuď sa, spachtoška. Musíme pokračovať v ceste.“ Pošteklila som ju na líci koncom jej vrkoča.

Rozospato si pretrela tvár a rozmazala si pritom maskaru. „Prepáč, musela som zastať. Odrazu som bola hrozne unavená.“

„Prečo si ma nezobudila? Mohla som šoférovať ja.“

„Ako keby som ti mohla zveriť do rúk svojho miláčika.“ Poklopkala po palubnej doske. „Okrem toho si spala ako zabitá.“

„Mala som zvláštny sen.“

Robyn naštartovala. „Dúfam, že v ňom účinkovalo zopár sexi chalanov.“

„Skôr hlasy.“

„Hlasy?“ Potriasla hlavou. „Nikto nesníva o hlasoch.“

Neodpovedala som jej, namiesto toho som skúšala pohľadom preniknúť cez šero medzi stromami. Zrazu ma prepadol pocit, že nás niekto sleduje z tieňov konárov. Slnko vyčnievalo medzi mrakmi, keď náhle zažiarilo niečo červené. Do mysle sa mi vkradol albín. Skutočne stál na krajnici alebo bol už súčasťou môjho sna? Jeho červené oči ma ani tak nedesili, skôr výraz v nich – aj teraz mi pri tej predstave naskočila husia koža na chrbte.

Robyn so škrípaním pneumatík odbočila na diaľnicu, ktorá mala viesť do tábora. S úľavou som sa oprela dozadu. Potrebovala som teplú sprchu a studenú kolu, potom budem zase sama sebou. K prijímacej kancelárii tábora, kde sme sa mali najskôr zaregistrovať, viedla kľukatá lesná cesta. Obloha neskorého popoludnia hýrila mnohými odtieňmi modrej. O búrke svedčilo iba niekoľko kaluží. Zvedavo som sa rozhliadla.

Všade sa to hemžilo ľuďmi. Žiakmi i dospelákmi. Robyn zaparkovala hneď vedľa recepcie, aj keď obrovská tabuľa upozorňovala, že išlo o parkovacie miesto pre invalidov. S poučovaním som to už dávno vzdala. Robyn sa veľmi zriedka držala pravidiel a zvyčajne to ani nepotrebovala. Vkĺzla som do svojich martensov, ktoré som si počas jazdy vyzula, a vystúpila som von. Nepoddajné červené vlasy mi rozstrapatil čerstvý vzduch, okamžite sa zvlnili od vlhkosti. Zapáchalo to tu machom, hubami a lesom. Tá vôňa mi pripomenula prechádzky v prírode s otcom, mamou a Phoebe. Akoby ubehla už celá večnosť odvtedy, keď bol môj svet v poriadku. Tak rýchlo, ako myšlienka prišla, rovnako chvatne som ju odsunula nabok. Ponaťahovala som si všetky údy.

Medzi stromami stáli chaty rôznych veľkostí. Vyzerali ošumelo, akoby ich postavili prví osadníci. Tábor však existoval zhruba desať rokov, a tak ako žili osadníci sparťansky, tak luxusne sme chceli bývať v dnešných časoch. Retro štýl mal vytvoriť správnu atmosféru príjemného vidieckeho prostredia pre rozmaznané deti veľkomesta. Robyn by som na nič iné presvedčiť nedokázala. Stanovanie v prírode v jej prípade vôbec neprichádzalo do úvahy. Za vysokými oknami chatiek viseli farebné závesy. Z dvojposchodovej kamennej budovy postavenej z prírodného kameňa sa niesla hudba. Pomaly som nasledovala Robyn po klzkých drevených schodoch smerom k recepcii, aby sme sa zaregistrovali.

Za pultom sedela bacuľatá žena a žiarivo sa na nás usmievala. Napoly vyčítavo, napoly ľútostivo krútila hlavou ovenčenou šedou trvalou.

„Už som si o vás začínala robiť starosti!“ zvolala smerom k nám. „Som Rosie. Rosie Haleová.“ Podala nám prihlasovacie formuláre. „A vy dve musíte byť Robyn Channingová a Jessica Harperová.“

„Len Jess, prosím.“

„Ako chceš, maličká. Pritom je Jessica také pekné meno. Znamená ,Boh ťa vidí‘. To sa človeku kedykoľvek môže zísť. Ale to určite vieš.“

Prekvapene som sa na ňu pozrela. To som teda nevedela. „Prišli ste posledné. Chýbajú už len šéfove decká. Mali ste cestou sem nejaké problémy?“

„Museli sme si dať prestávku. V tom daždi sme nemohli pokračovať v ceste. Keby sme vedeli, že tu leje ako z krhly, vzali by sme si radšej čln,“ vysvetlila Robyn máličko povýšenecky. „Inak bolo všetko v poriadku.“

Očividne pri Rosie mrhala ironickými poznámkami, keďže na ňu nijako nezapôsobili. „Veď len trochu popŕchalo,“ začudovala sa a zachytila som, že si popod svoje dámske fúziky mrmle niečo ako: „Mestské deti.“

Ak mala byť potopa, ktorá nás prepadla, popŕchaním, nechcela som zažiť, čo si Rosie predstavovala pod skutočným dažďom. Trpezlivo sa nám pokúšala vysvetliť cestu k našej chate. Keď zbadala, ako nechápavo na ňu civieme, posunula po vyleštenom drevenom pulte plánik a vyznačila ju naň.

„Máte ešte čas, ale do hlavnej haly sa na zhromaždenie dostavte najneskôr do pol ôsmej. Máme grilovačku s diskotékou. Skvelá príležitosť so všetkými sa spoznať.“ Pohojdávala svojimi objemnými bokmi a tým pohybom z nás vydolovala chichot. „Prajem vám príjemný pobyt. V prípade akýchkoľvek otázok sa obráťte rovno na mňa. S mojím manželom Henrym sa staráme, aby všetko šlo ako po masle. Takže sa nehanbite – a nabudúce, prosím, zaparkujte tak, ako sa patrí.“ Žmurkla na Robyn s úsmevom, no sebaisto. „Máme tu aj dopravné papuče.“

„V ktorej chate sú, prosím, ubytovaní Cameron Shelby a Joshua Erskine?“ spýtala sa Robyn bez toho, aby si niečo robila z jej napomenutia.

„Poznáte tých pekných mládencov?“ Rosie si pomädlila ruky. „Takí milí chlapci. Tí nám tu určite narobia kopec problémov. Nesmiem zabudnúť doobjednať papierové vreckovky.“

Potlačila som úškrn, keď si Robyn odkašľala. „Cameron Shelby je môj priateľ. Už viac ako rok,“ poučila Rosie.

„Tak to si teda chytila dobrý úlovok. Dávaj si naňho pozor,“ povedala a poklepkala v plániku po chatke, ktorá vôbec neležala ďaleko od tej našej.

Robyn si prehodila svoju ohromne drahú kabelku cez plece a vycupkala von. Krokom sme sa odviezli k svojmu ubytovaniu. Robyn sa durdila a ja som sa radšej zdržala akýchkoľvek komentárov. Rosina neškodná poznámka ju už stihla naštvať. Ako keby sa Cameron otáčal za inými dievčatami. Bola to absurdná predstava a ona to vedela. Ale stačilo čo i len pomyslenie na to a jej nálada sa dostala pod bod mrazu. A keď už raz bola v takomto rozpoložení, vtedy som radšej nič nehovorila. Vždy sa najrýchlejšie upokojila, keď som ju nechala tak.

Keď sme si kufre dovliekli do chatky, zvedavo sme sa obzerali okolo seba. Zariadenie pôsobilo napriek rustikálnemu štýlu veľmi luxusne. V obývacej miestnosti nás vítal pohodlne vyzerajúci gauč, ležali na ňom farebné vankúše. Na stene visela obrovská tenká obrazovka. Chladničku v kuchynskom kútiku do prasknutia napratali čokoládou a nealkoholickými nápojmi. Ďalej tu boli tri spálne a dve kúpeľne. Robyn ihneď obsadila najväčšiu izbu, odkiaľ mala výhľad na jazero. Patrilo k táboru a už z diaľky sa trblietalo medzi stromami. S jej výberom som sa musela uspokojiť.

„Nemám chuť na párty. Som strašne unavená.“ Robynina posteľ protestne zapraskala pod mojou váhou, keď som sa na ňu okamžite zvalila. Náročky som ten zvuk odignorovala a zízala som na strop obložený svetlým drevom. Robyn by si nenechala len tak ujsť príležitosť prevetrať svoje značkové handry na tanečnom parkete. Pravidelne ma nútila sprevádzať ju, ja som však jednoznačný domased. Aj teraz som vedela, že mi to ležanie len tak neprejde.

„Nekaz zábavu! Prespala si polovicu dňa.“ Robyn ťukala ako do smartfónu ako divá, na chvíľku ho podržala vo vzduchu a potichu sama pre seba zakliala. Signál nespĺňal požiadavky, ale nič iné som v tejto divočine ani neočakávala.

„Mohla by si ísť toť vedľa a porozprávať sa s Cameronom osobne. Nebýva predsa až tak ďaleko.“

Vankúš mi letel rovno do tváre. „V prvom rade si musím vybaliť topánky a rozhodnúť sa, ktoré z nich padnú za obeť zradným lesným cestám.“

Neveriacky som sa zasmiala. „Však si si so sebou nezobrala len ihličky?“ Jej podráždený pohľad ma ihneď uviedol na pravú mieru. „Žabky?“ zisťovala som ďalej.

Tvár sa jej rozjasnila. „Mama mi sem jedny zastrčila. Budú musieť stačiť. Len škoda, že v nich nevyniknú moje nohy.“

Zastonala som a tvár som si zaborila do vankúša. „Cameron pozná tvoje nohy aj bez topánok.“

„Aj preto je dôležité ukázať mu ich v tom najlepšom svetle a potvrdiť, že sú atraktívne.“

„Ničíš ma!“

„Tebe by pasovali nejaké letné šatičky,“ poučila ma Robyn. „Z tých tvojich čiernych handier, ktoré nosíš ako druhú kožu, akurát tak schytám depku. Nikto neumrel. Tvoj otec vás len opustil a to už dva roky dozadu. Ako dlho máš tieto džínsy?“

„Čierna zoštíhľuje,“ pripomenula som Robyn jej obľúbenú frázu, bez toho, aby som zareagovala na poznámku o otcovi. „A tieto džínsy mám len pol roka. Super mi sedia a čiernu milujem. Je to moje vyjadrenie k stavu nášho sveta. Veď vieš, vojny, hlad, katastrofy.“

Pokrčila nos. „Týmto vôbec nič nezmeníš. V čiernej pôsobíš ešte vyziabnutejšia, než si. Zaujímalo by ma, kde tie burgery a čipsy, čo do seba neustále tlačíš, končia.“

„Keby si aspoň raz ochutnala burger s hranolkami a tatárskou, poznala by si odpoveď na svoju otázku aj sama.“ V skutočnosti nosím čiernu kvôli svojim červeným vlasom. Len máloktorá farba s nimi ladí.

„Skôr nastane koniec sveta.“ Robyn na mňa hodila svetlozelený top. „Toto si dnes večer oblečieš. Bez námietok! Pasuje ti to k vlasom. Mimochodom, potrebujú nevyhnutný zásah žehličky. Takto s tebou nikam nepôjdem.“

Z úst mi unikol ďalší odignorovaný ston.

„Pomôžeš mi navliecť periny?“ Liezla mi síce na nervy, no aj tak bola hneď po Phoebe mojou najbližšou priateľkou, aj napriek tomu, že som sa za posledný rok minimálne raz pozastavila nad tým, či si ešte stále rozumieme tak dobre ako kedysi. Robyn pritom ani nemohla za zmenu v našom vzťahu. To ja som sa zmenila, lepšie povedané, môj život sa zmenil. Ona bola stále rovnako bezstarostná, zatiaľ čo ja som sa na svet pozerala inou optikou.

„No jasné.“ Chňapla som po vankúši a navliekla ho do levanduľou voňajúcej posteľnej bielizne.

„Naplno si to tu užijeme,“ rozhodne uzavrela Robyn. Točila sa pritom pred zrkadlom, kým ja som sa naťahovala s jej perinami. „Aj keď ti musím pripomenúť, že ja som chcela okupovať kalifornskú pláž. Ale to je teraz fuk. Tebe urobí dobre akákoľvek zmena. Hlavne, že si preč z blázinca u vás doma. Ja osobne by som s tvojou mamou nevydržala ani jeden deň. Hlavne nezabúdaj, že tvoj život pozostáva aj z iných vecí. Nielen škola a práca, práca a škola. Mala by si sa uvedomiť a začať sa správať ako skutočná tínedžerka. Toto miesto síce nie je na také niečo celkom stvorené, ale napokon, vždy lepšie ako doma.“

Robyn si stiahla gumičku z vlasov, potriasla blonďavou hrivou a zmizla za dverami kúpeľne. Po chvíli som začula tiecť vodu. Natiahla som ešte plachtu na matrac a odišla som do svojej izby, nech sa môžem vybaliť. Kým som si navliekala periny, myšlienky mi skĺzli k snu a k rukám, čo ma držali. Myslela som na hlas, ktorý ma zbavil strachu. V bruchu sa mi roztancovali motýle. To bolo fakt čudné. Robyn má pravdu. Mala by som sa viac zabávať, so skutočnými chalanmi. Aj tak je škoda, že som si nedokázala spomenúť na tvár toho konkrétneho. Určite vyzerala nehanebne krásne. Ticho som sa zachichotala. To sa už nikdy nedozviem. Ten istý sen sa mi neprisní dvakrát.

Po popŕchaní, ako tú smršť pomenovala Rosie, vyzeralo všetko naokolo akoby čerstvo vypraté.

Aj keď sa pri našom odchode z chaty stmievalo, bolo príjemne teplo. Obliekla som si džínsy a top. Najradšej by som si cez seba prehodila čierny štrikovaný sveter, no Robyn mi to vehementne zatrhla. Ona sama mala na sebe len úzke svetlé šaty a baleríny. Akýmsi zázrakom ich vyhrabala zo svojho bezodného kufra.

Zvedavo som sa obzerala okolo seba, keď sme kráčali k hlavnej budove. V uličkách medzi chatkami vládol živý ruch. Neustále sme sa museli vyhýbať malým služobným autám a skupinkám deciek. Z jednej väčšej budovy zaznel výkrik a zvuk pingpongových loptičiek.

„Bože, to je ale strmé,“ zanadávala Robyn.

„Si v horách,“ nemohla som si odpustiť poznámku.

„To budeme musieť chodiť kvôli každému jedlu do hlavnej budovy alebo tu majú aj donášku?“

„Jasné, tebe prinesú jedlo až do postele.“

„To by bolo to najmenej, tábor je aj tak dosť drahý.“

„Videla si predsa ich stránku. Spoločné prežívanie tradičného divokého západu spojené s rozmanitým programom kurzov. Myslíš si, že prvým osadníkom servírovali jedlo na nejakých strieborných tanieroch?“

Zdesene sa na mňa pozrela. „Dúfam, že nebudem musieť nič zastreliť alebo ísť niečo nazbierať do lesa.“

Uškrnula som sa. „O tom tam nič nepísali, ale ktovie, čo nás tu čaká.“

„Na čo som sa to len dala nahovoriť?“ Odvážne sa však vliekla ďalej.

Ozvalo sa moje zlé svedomie. Ísť do odľahlého tábora bol môj nápad. Za normálnych okolností rozhodovala o výletoch Robyn. No tentoraz nie, a to aj napriek tomu, že jej rodičia zaplatili aj za mňa. Moja mama si to nemohla dovoliť.

„Aspoň si presvedčila Camerona a Josha, aby sa k nám pridali. Aj keď Európa je rozhodne vzrušujúcejšia.“

„Cameron by mal byť vďačný, že nemusel letieť do Talianska s rodičmi. Nutne si potrebuje oddýchnuť od svojho otca. Prakticky som ho zachránila, len o tom ešte nevie. Okrem iného by som nezniesla predstavu, ako flirtuje s čiernovlasými dievčatami.“

„To by nikdy neurobil,“ obraňovala som jej priateľa. Smutne som sa pozrela do korún stromov vysokých borovíc. Pravdepodobne to je naše posledné spoločne strávené leto. Aj preto sa chalani rozhodli ísť s nami. V ďalšom roku maturujeme a potom budeme študovať na rozličných univerzitách. Už teraz som sa desila tých čias, keď svojich priateľov neuvidím každý deň. Robyn chce ísť na Harvard, zatiaľ čo ja sa musím pokúsiť dostať na univerzitu v San Franciscu. Iba tak budem môcť pendlovať z nášho rodného mesta Monterey. Brigádu v pizzerii si nechám, a tým pádom zostanem pri mame a malej sestre. Robyn ma prosila, nech s ňou odídem do Bostonu. Mávala pravidelné záchvaty plaču, no za týmto rozhodnutím som si stála. Fakt som nemala na výber. Robyn si poradí sama, Phoebe nie.

Aj preto som si chcela poriadne vychutnať posledné leto s kamošmi. Kto mohol vedieť, kedy znova budeme môcť stráviť spolu toľko času? Už len jeden školský rok, a moji traja kamaráti odídu do veľkého, širokého sveta. A ja zostanem pripútaná k rodine. Otec nás opustil, nemohla som sa aj ja zbaviť zodpovednosti. Neustále som sa pokúšala nahovárať si, že si z toho nič nerobím.

Telefón mi zazvonil práve vo chvíli, keď sme sa zadychčané dostali k hlavnej budove.

„To je Phoebe,“ povedala som pri pohľade na displej. „Choď pokojne dovnútra.“

„Objednám nám niečo na pitie.“ Robyn zmizla za krídlovými dverami.

„Phoebe? Stalo sa niečo?“

Z reproduktora zaznel smiech mojej malej sestry. „Nič zlé. Nemala by si si stále robiť toľko starostí.“

„Prečo mi potom voláš? Dohodli sme sa predsa, že mi budeš volať len v núdzových prípadoch. Skoro som dostala infarkt.“

„Toto však je núdzový prípad.“

Sadla som si na neďaleký pník. „Tak to som teda zvedavá.“

„Dostala som to,“ šepkala Phoebe vzrušene. „Mám hlavnú úlohu v letnom divadle.“

„Nekecaj!“ Najradšej by som ju pevne objala.

„Áno!“ skríkla. „Budem hrať Odette. Nie je to úžasné?“

Phoebe kvôli úlohe v Labuťom jazere trénovala skoro celý rok. Letné divadlo sa každoročne pýšilo predstavením jej baletnej školy. „Som na teba taká hrdá.“

„Vrátite sa späť na záverečné predstavenie, však?“ spýtala sa ustarane.

„No jasné. Myslíš si, že by sme si to nechali ujsť? Rezervuj nám lístky v prvom rade.“

„Hneď zajtra ráno sa porozprávam s madam Beretonovou. Prídu aj Robynini rodičia.“

„Ty už si to stihla povedať jej mame?“

„Vyzdvihla ma.“ Phoebe znela skrúšene. „Chcela som ísť na bicykli, ale trvala na tom, že je to príliš nebezpečné.“

„To je v poriadku,“ utešovala som ju. Prijať cudziu pomoc sa jej zdalo ponižujúce, rovnako ako mne. Tešila som sa však, že je v dobrých rukách. O jednu starosť menej.

„Musím končiť,“ povedala Phoebe. „Chcem ešte trénovať. Mám ťa rada.“

„Ja teba radšej.“

Chvíľu som len tak zízala na tmavý displej. Ani som sa nespýtala, ako sa má mama. Zlé svedomie sa hlásilo o slovo, už znova. Tú myšlienku som však rýchlo zahnala. Moja sestra dostala hlavnú úlohu. Neuveriteľné. V jej malom štíhlom tele sa ukrývala skutočná bojovníčka. Keď si raz niečo zaumienila, dosiahla to. Nedbala, ako veľmi jej krvácali chodidlá. Bude najúžasnejšia Odette všetkých čias. S hruďou naplnenou hrdosťou som chcela ísť za Robyn, keď ma zrazu zasiahla spŕška ľadovej vody. Zostala som stáť ako primrznutá. Biele volvo prešlo cez jedinú veľkú kaluž, ktorá sa vytvorila vo výmole na ceste. Vodič pokračoval ďalej, akoby sa nič nestalo. Neveriacky som pozerala za autom. Zaflekovalo pred prihlasovacou kanceláriou a zostalo stáť rovno uprostred ulice. Nemohol ten idiot zaparkovať ako normálny človek? Musel zablokovať ešte aj cestu? Mal horšie spôsoby ako Robyn, a to je už čo povedať. Vodič vystúpil a obzeral sa okolo seba.

„Zbláznil si sa?!“ kričala som naňho už z diaľky. Mokrý top sa mi lepil na kožu. Vlasy mi padali do tváre. Určite som vyzerala ako fúria.

Chalan, ktorý šoféroval auto, sa ku mne otočil. Zelené oči si ma pozorne premerali. To nie je možné. Zastala som a zízala som naňho. Tie isté oči. Jeho oči. Oči z môjho sna, a teraz som konečne vedela, ako vyzerá zvyšok jeho tela. Predpokladala som, že nehorázne dobre, no to som ho jednoznačne podhodnotila.

Vyliezlo zo mňa chrapľavé: „Ty?“ Ihneď som si zahryzla do jazyka. Považoval by ma za blázna, keby som sa spýtala, čo robil v mojom sne, a vôbec by som mu to nemohla zazlievať. Znelo by to ako tá najhlúpejšia baliaca fráza na svete.

Naklonil hlavu a ruku položil na strechu auta. Hľadel na mňa s očakávaním. Nemýlila som sa. Jeho oči boli nezameniteľné. To on niekoho presvedčil, nech znovu spojí moju dušu s mojím telom. Desivá predstava, no predovšetkým totálne nezmyselná, napomenula som sa. Musím sa dať dokopy. Zúfalo som sa pokúšala získať späť duševnú rovnováhu a nemyslieť na spomienku, ako ma pod vplyvom jeho dotyku pálila koža. Nemohla som úplne cudzieho človeka obviniť zo špacírovania sa v mojich snoch. „Celú si ma ošpliechal,“ vysvetlila som namiesto toho chabo. „Tou svojou chvastúnskou károu,“ dodala som. „Pozri sa, čo si spôsobil.“

Pohľadom blúdil po mojom tele. Akoby sa zastavil čas. Nemusel byť zasa až taký dôkladný v pozeraní sa. Zhlboka sa nadýchol. Asi by som si mala v budúcnosti obliekať pod topy podprsenku, aj keď, žiaľ, nemala veľmi čo držať. Ale kto mohol tušiť, že sa ten kúsok látky na mňa nalepí ako druhá koža? Nahnevane som si prekrížila ruky cez hruď. „Zvyčajne sa človek pristaví a ospravedlní.“

„Prepáč, ale nevšimla si si prichádzajúce auto?“ opýtal sa zvláštne hrejivým tónom.

Bol to ten istý hlas. Omyl bol vylúčený. Čo mal ten chalan v sne na sebe? Nevenovala som jeho outfitu pozornosť. Okrem očí a rúk som z neho nič nevidela. Tento tu mal na sebe tmavú košeľu, ktorá mu ladila s čiernymi rifľami a ležérne obopínala postavu. Ledva zahaľovala jeho svalnaté telo a ploché brucho, a čo je najdôležitejšie, bola čistá, bez akýchkoľvek stôp krvi či slín. Tento týpek isto nekľačal v blate a nedržal v náručí krvavú mŕtvolu.

Napriek tomu by som mohla odprisahať, že ide o rovnakého chalana. Keby som si tak k nemu mohla na uistenie privoňať. Potriasla som hlavou v nádeji, že zo mňa vypadnú zmätené myšlienky. Ovoňať ho – ešte to by mi chýbalo! Špinavá voda z kaluže mi musela skvapalniť mozog.

Odkašľala som si. „Nie, zatiaľ mi vzadu na hlave nenarástli oči.“ Ten chalan je blbec. Celkom iný ako chalan z môjho sna. Jeho oči ma aj tak zmiatli. Vyvolávali vo mne túžbu vrhnúť sa mu do náruče a nechať sa ním ochraňovať. Pche! Ako keby sa musel nejaký chalan starať práve o mňa. Radšej som sa zamerala na vrchný gombík jeho košele. To teda bol super nápad! Teraz som mala výhľad na priehlbinku na krku, ktorá viedla k jeho hladkému hrudníku.

„Nabudúce netelefonuj uprostred ulice,“ poučoval ma. „Mohlo by sa stať niečo oveľa horšie. Mohla by si umrieť.“

Neveriacky som otvorila ústa. Hovoril mi práve o umieraní? To musela byť náhoda. NEBOL TO ON! Založila som si ruky vbok.

„Teraz som akože na vine ja?“

„To hovoríš ty, ja som nič také netvrdil. Prosím ťa len, aby si bola v budúcnosti opatrnejšia.“ Niečo vytiahol z auta, podišiel ku mne a položil mi bundu cez plecia. „Mala by si sa prezliecť, inak prechladneš.“

Som si celkom istá. Mám dôkaz. Bunda voňala ako chalan zo sna. Keď som sa od prekvapenia zapotácala, schytil ma za ramená, aby ma udržal na nohách. Naozaj som sa nemýlila. Snívala som ešte? Vzhliadla som k nemu. Jeho súmerná tvár sa ocitla tesne nad mojou. Na lícach sa mu zjavili malé jamky. Naklonil sa ku mne. Jeho dych som ucítila na perách.

„Poznám ťa,“ šepla som, no najradšej by som kričala. Asi som načisto prišla o rozum.

Pustil ma, akoby sa na mne popálil. Potriasol hlavou, v jeho pohľade vzplanula neistota. Bez ďalšieho slova sa odvrátil a vybehol po schodoch k recepcii.

Nedokázala som nič iné, len naňho zízať s dokorán otvorenými ústami.

„Naozaj ťa nevidel,“ povedalo mi nejaké dievča, znelo pobavene. Zaklapla som ústa. Ďalšie dve osoby stáli vedľa auta a ticho načúvali našej slovnej výmene. Kde sa tu tí dvaja vzali? Evidentne som mala oči len pre toho chalana. Líca mi zahoreli hanbou.

„Bol len trochu rozptýlený.“ Dievča sa na mňa pozrelo. Chodil s ňou? Šťastlivka!

„Bola to jeho prvá jazda autom,“ ubezpečil ma čiernovlasý chalan. Stál vedľa nej s rukami prekríženými na streche auta. Žmurkol na mňa. „Ja by som to dal lepšie, no ani jeden z nich mi nechcel zveriť to smradľavé kovové čudo. Pritom nikto nejazdí lepšie ako ja.“

Striedavo som pozerala raz na jedného, raz na druhého. „Ach, tak ja teda idem.“ Siahla som si rozpačito do vlhkých vlasov. „Uvidíme sa.“

„Na to sa môžeš spoľahnúť,“ odpovedal mi druhý chalan. Otočila som sa, pritiahla si k telu bundu a stuhla som. Dvaja chalani a jedno dievča. Rovnako ako v mojom sne. Mohlo ísť o náhodu?

Hermesove poznámky
III.

Komu by napadol takýto scenár? Aténa prinútila Apolóna zachrániť tie dievčatká. Blondína vyzerala absolútne na zožratie. Teraz sa všetci zhromaždili v tábore. Podivuhodná Diova voľba. Uskutočniť hru uprostred ničoho. Na druhej strane, urobil už aj oveľa čudnejšie rozhodnutia. Možno ho len unavovalo poflakovať sa v mestách s ľuďmi. Veľkomestá dneška sa vyznačovali hlukom a smradom. Navyše sme sa pri poslednej hre pred sto rokmi ocitli uprostred vojny, to teda vôbec nebolo zábavné. Grécky oheň je hračka oproti zbraniam, ktorými v tej vojnovej dráme bojovali.

Zeus nám striktne zakázal zasahovať do konfliktu. Prometeus ho však, samozrejme, neposlúchol. Nedokázal sa nečinne prizerať, keď si jeho stvorenia zrážali hlavy. Pravdepodobne preto vybral Zeus tento odľahlý tábor. Tu sa nanajvýš všetci unudíme na smrť.

Malú ryšavku by Prometeus dostal šmahom ruky. Na ňu by som nestavil ani jednu jedinú drachmu. Slinka jej vytekala z úst už len pri obyčajnom rozhovore s ním. Pri blondínke by musel vynaložiť väčšiu snahu. Chvíľu by sa bránila a nechala by ho vrtieť sa ako rybu na suchu. Ale možno nevyberie Aténa ani jednu z nich. Radšej si počkám na definitívny výber, kým svoju stávku podám.

Robyn som poslala krátku správu, keď som sa vracala späť do chaty, aby som sa prezliekla. Napriek teplej bunde sa mi pod kožu vkrádal chlad. Stiahla som si ju tesnejšie k telu. Voňala ako on. Divoko a korenisto. Bol to rozmarín či tymián? S roztrasenými prstami som roztvorila dvere a hnala som sa do kúpeľne. Len neochotne som bundu zavesila na háčik. Strhla som zo seba šaty a drhla sa uterákom. Mobil mi medzičasom pípol minimálne trikrát. Kde toľko trčíš? svietilo na displeji. Robyn neznášala čakanie, ale na to som teraz nemohla brať ohľad. Prvý večer v tábore som predsa nemohla vyzerať ako strašiak. To je niečo ako nepísaný zákon. Fénovala som si vlasy, ktoré mi napriek snahe stáli na všetky strany, akoby ma kopla elektrina. Pritom som už dosť potrestaná ryšavosťou. Vyzerám ako Merida z Disney rozprávky Neskrotná. Nahnevane som zavrčala na odraz v zrkadle. Nemala som čas skrotiť kučery žehličkou.

Keď som vyšla z kúpeľne, v obývačke stála tá baba z volva. Bola sama.

„Volám sa Aténa.“ Vystrela predo mňa pravačku. „Asi tu budeme bývať spolu…“

Aténa, bohyňa múdrosti. Kto, preboha, dá dcére také meno? Bolo mi jej takmer ľúto. Jessica je síce tiež mega nemoderné, ale predsa len lepšie ako Aténa. „Máš nejakú prezývku?“ po vyslovení otázky som si treskla po čele. „Prepáč, to bolo neslušné.“

Aténa sa zasmiala. „To nevadí, som zvyknutá na trápenie so svojím menom.“

Skľúčene som sa na ňu pozrela.

„Prezradíš mi svoje?“

„No jasné. Som Jess. Tam je moja izba a v tamtej býva moja kamoška Robyn. Už musím ísť za ňou. Celkom určite sa na mňa nahnevá, ak ju nechám ešte dlhšie čakať.“

„Len pokojne choď. Poradím si aj sama.“ Vlasy siahajúce po pás si šikovne skrútila do drdola a zobrala si svoju cestovnú tašku. „Mimochodom, Caydena to úprimne mrzí,“ povedala pred tým, ako vstúpila do izby.

„Cayden?“ Zvedavosť mi nedala, musela som ísť za ňou. Na toto si čas nájdem.

Aténa prikývla. „Môj bratranec.“

Nie je jeho priateľka. Super! Snažila som sa neukazovať radosť uškŕňaním sa. „V pohode. Zrejme som typ, ktorý človek ľahko prehliadne.“

Pozrela sa na mňa, na tvári sa jej zjavil úsmev. „To si nemyslím.“

Pokrčila som plecami a zaborila ruky do vreciek džínsov. „Išlo len o trochu vody. Reagovala som prehnane.“

„Vyzerá veľmi pekne.“ Ukázala na moje jednoduché čierne tričko. V duchu som prevrátila oči. Robyn by ma zlynčovala, keby som sa takto ukázala na párty, ale to sa, žiaľ, nikdy nezmení. Aténa mala na sebe top ladiaci s jej nebeskymodrými očami a tesné biele džínsy. Moje obyčajné čierne oblečenie by pravdepodobne nechytila ani kliešťami.

„Ďakujem pekne. Už musím ísť.“ Pôsobila milo. Také šťastie s cudzou spolubývajúcou sme nemali tuším nikdy. S Robyn nás prenasledovala smola už nejaké to leto.

Prešla som k dverám a otočila som sa k nej. „Aj ty ideš na grilovačku? Môžem ťa zoznámiť s Robyn.“

„Prečo nie?“ Usmiala sa a v jej očiach som zbadala úľavu. „Hneď som tam.“

Dúfam, že Robyn nebude mať nič proti, keď zoberieme Aténu do partie. Schmatla som Caydenovu bundu a vyšla som z chaty. Náhlivo som kráčala tou istou cestou už tretíkrát. Medzitým sa viditeľne zotmelo. Do hlavnej budovy som prišla zadychčaná. Zaprela som sa do ťažkých drevených dverí a vošla dovnútra. Chvíľu trvalo, kým si moje oči zvykli na farebné svetlá v preplnenej miestnosti. Z reproduktorov znel hlas Justina Biebera dosť plechovo, a ako som sa obávala, dievčatá sa nahodili ako hviezdy a teraz vzrušene trkotali jedna cez druhú. Mnohé z nich tábor evidentne navštívili aj predtým a poznali sa. Dúfala som, že z nás nebudú outsiderky. O Robyn som si starosti vlastne nerobila. Vždy sa s ľuďmi rýchlo spriatelila a ja som z toho automaticky profitovala.

Chalani sa opierali o steny a skúmali svoju korisť. Vystrela som sa, nech nájdem Robyn. Ak mám byť úprimná, dúfala som aj v to, že objavím Caydena. Musela som sa uistiť, že v žiadnom prípade nemohol byť tým chalanom zo sna. V dave som ho však nevidela. Možno sem ani neprišiel. Jeho bundu som si znova prehodila cez plecia. Keďže tu nebol, mala som celkom dobrý dôvod nechať si ju. Dávala mi pocit bezpečia. Nenápadne som privoňala k látke. Bol to tymián.

Na krku som pocítila mravčenie. Rukou som si prešla po pokožke pod vlasmi. Hádam sa mi tam nepreplazil pavúk – v takom nadbytku prírody bolo možné všetko. To mravčenie však neprechádzalo. Mala som pocit, akoby ma niekto sledoval. Otočila som sa. Cayden sa opieral o jeden z drevených stĺpov o niekoľko metrov ďalej a nespúšťal zo mňa oči, aj keď si dievčatá okolo neho vzrušene šepkali. Široké plecia mal ukryté v bielej ľanovej košeli. Mravčenie prešlo z krku do brucha a postupne silnelo.

Keď sa pohol, mieriac ku mne, snažila som sa nasadiť nezaujatý výraz. Aj napriek tomu sa rytmus môjho srdca zbláznil.

V očiach mal vpísané varovanie.

„Na to môžeš vziať jed.“

„Kolu.“