K neznámým břehům Brasilie

Jiří Baum

I. Hoši jedou do světa

Pan učitel zkoušel právě z počtů. Pojednou se otevřely dveře, objevil se školník pan Krákora a pošeptal panu učiteli něco do ucha. Pan učitel se zarazil, obrátil se k žákům a řekl: „František Novotný, Josef Svoboda a Ludvík Veselý půjdou k panu řediteli!“

Frantík, Pepík a Ludvík se zvedli a šli. Měli starost, co se stalo a proč je pan ředitel volá. Měli ovšem dobré svědomí a nemyslili, že by byli udělali něco špatného – jen Frantík si vzpomněl, že před časem rozbil okno v tělocvičně, ale to už bylo dávno a okno bylo již dříve naprasklé.

V ředitelně se na ně podíval pan ředitel jaksi zkoumavým pohledem. Díval se přitom přes horní kraj brejlí, což působilo, že vypadal zvlášť přísně. Pak pravil: „Dneska jsem dostal od svého přítele, pana továrníka Kropáčka, dopis. Píše mi, že se chystal na dovolenou – chtěl jeti s rodinou na okružní cestu parníkem kolem Evropy, z Janova do Hamburku. Teď mu něco do toho přišlo, v továrně ho potřebují, a nemůže jet. Posílá mi tady své lístky na loď a píše, abych je dal třem žákům, kteří ve škole dobře prospívají. Vybral jsem vás – loď jede právě začátkem prázdnin.“

Dovedete si představit, jak se chlapcům ulevilo. Nejen že nebyli hubováni, ale měli dokonce příležitost podniknout krásnou cestu na velikém parníku a uvidět hezký kousek světa. Pěkně tedy panu řediteli poděkovali. Ten jim ještě nařídil, aby to řekli doma a aby jim maminky připravily nějaký kufr a prádlo. Musili mu také slíbit, že se nenajedí zase tak zmrzliny jako na posledním školním výletě.

Pan učitel vybral tyto tři chlapce, protože se dobře učili a všeho si všímali. Náhodou to byli také dobří kamarádi, kteří byli skoro stále pospolu. Povahy měli rozdílné. Frantík byl nejveselejší; někdy byl i trochu rozpustilý. Byla s ním dobrá zábava. Pepík byl skautem, uměl vařit, přišívat knoflíky a zajímal se o motory. Podle hlasu poznal každé auto. Ludvík byl z nich nejhorlivějším čtenářem; mnoho věděl, uměl dost dobře německy a nikdy nezapomněl poslouchati, když Radiojournal vysílal „Angličtinu pro začátečníky“.

Bylo ještě hodně času, ale jakmile hoši přišli domů, počali si honem připravovati zavazadla. Frantík si vypůjčil od staršího bratra foukací harmoniku a z uspořených peněz si koupil flobertku. Pepík vzal s sebou svoji skautskou výzbroj mimo kotlík, který se mu nevešel do kufru. Kromě toho si opatřil velké kladivo, malé kladívko, dláto a potřeby k spájení (letování).

Ludvík si vybral ze svých knih na cestu „Malý naučný slovník“ (druhé, opravené vydání), „Anglicky snadno a rychle“ a cestopis „Cesta kolem světa“ od J. Kořenského. Hodně to vážilo, ale těšil se, že nechá učebnici angličtiny doma, naučí-li se do odjezdu anglicky.

Každý z chlapců se připravoval na cestu podle svého způsobu, a tak jim čas rychle ubíhal. Přišel konec školního roku, vysvědčení a konečně den, kdy stáli na nádraží každý obklopen skupinou příbuzných a známých. To bylo rad a ponaučení! Musili slíbit, že na sebe dají pozor, že nebudou kouřit a že si budou každý cen čistit zuby. Pan továrník poslal každému něco peněz na útratu a maminky zhotovily chlapcům plátěné sáčky, aby mohli nosit peníze na krku pod košilí, aby jim je nikdo neukradl. Vypadalo to, jako by jeli na konec světa, a ne na cestu, která měla trvati jen asi čtrnáct dní.

Také jejich spolužáci se s nimi přišli rozloučit. Rádi by byli bývali na jejich místě, ale uznávali, že si to ti tři zasluhují, protože byli nejpilnější. Všichni se složili a koupili svým třem šťastným kamarádům dva tucty udiček, aby mohli chytat ryby, až budou na moři. Na balíčku bylo napsáno: „Věnuje pátá B s přáním šťastné cesty.“

Pojednou se přihnal rychlík, lidé počali běhati zmateně sem a tam a teď nastalo loučení doopravdy. Zatím co jim celá pátá B odnášela kufry do vlaku, podali hoši ještě jednou všem ruku, vlak zapískal a pomalu se rozjížděl. Všichni mávali šátky, i pan ředitel, který přiběhl na nádraží v posledním okamžiku. Vlak zvýšil rychlost a našim třem cestovatelům zmizelo z dohledu nádraží, rodiče, přátelé i pan ředitel.

Cestu nastoupili navečer a dlouho do noci si vyprávěli o tom, co všechno uvidí. Konečně usnuli a vzbudili se až na hranicích. Přišel zdvořilý celník, prohlédl jejich pasy a otázal se jich, mají-li něco k proclení. Neměli nic. Pak přišel do vlaku rakouský celník, ale ani se jim do zavazadel nepodíval. Za chvíli mohli spáti dále.

Když se ráno probudili, jel vlak hlubokým údolím, podél říčky s prudce tekoucí jasně modrozelenou vodou. Po stranách údolí se vypínaly vysoké hory. Jejich svahy byly zarostlé jehličnatým lesem, ale holé vrcholky svítily oslnivě bílou barvou sněhu. Ludvík prohlásil, že to jsou Alpy.

Vlak burácel po úzkých mostech, vysoko nad propastmi a mizel v nekonečných temných tunelech. Pak uháněl zase podle vysokých strání, pokrytých krásnými lučinami. Tu a tam se popásala stáda kraviček s velkými zvonci na krku. Ludvík vykládal, že je pastýři na jaře vyhánějí vysoko do hor, kde je dobrá pastva, a na podzim s nimi odcházejí zase do nížiny, ještě než napadne sníh.

Na italských hranicích přišli celníci opět prohlížeti pasy a zavazadla. Někteří cestující, kteří měli nové věci nebo větší množství tabáku, platili clo. Vlak jel ještě nějakou dobu hlubokými soutěskami, pak sjel do nížiny a jel mnoho hodin rovinou. Čtvercová políčka byla vroubena řadami topolů nebo moruší. Byli v severoitalské nížině. Bylo citelně tepleji a vše mělo jiný ráz. Když trať křižovala silnici, viděli venkovany v dlouhých pláštích a dvoukolové vozy, naložené vysoko pytli a tažené zvířaty, která vypadala jako menší kůň s dlouhýma ušima. Byli to mezkové. Kostely měly zvonice v podobě vysokých věží.

Pozdě večer se objevily vysoké komíny továren. Nějakou chvíli duněl vlak předměstím a pak zastavil v nádraží města Janova. Byli u cíle.

Na peroně je očekával zřízenec paroplavební společnosti. Jejich loď měla odjeti druhý den ráno, a proto je odvedl do hotelu. Před nádražím byla skupina krásných palem. Hochům se líbily, ale méně se jim zamlouvaly ulice města. Byly úzké a ne příliš čisté. V postranních uličkách byly nataženy provazy od domu k domu a na nich se sušilo prádlo. Obchodník se zeleninou vedl oslíka, který měl na zádech dva koše s kapustou. Některé hospodyně spouštěly z okna košík na provaze, zelinář si z něho vzal peníze a dal jim do něho žádanou zeleninu. Vedle ošklivých čtyřpatrových budov, obydlených množstvím lidí, byly tam staré paláce, zdobené cennými malbami a sochami, sídla starých šlechtických rodů.

V parku na vysokém sloupu stála socha muže v dlouhém plášti. Hoši se shodli na tom, že je to asi Kryštof Kolumbus, který pocházel z Janova a objevil Ameriku. „Roku 1492,“ dodal Ludvík, který miloval přesnost.

II. Odjezd z Janova

Časně ráno přišel pro hochy úředník paroplavební společnosti, aby je odvedl do přístavu. U kamenného nábřeží kotvily plachetní lodi rybářů, kteří se vrátili z nočního lovu. Někteří vynášeli právě na břeh plné koše ryb a nakládali je na dvoukolové vozy, které tu čekaly. Bylo tu tolik druhů ryb, že ani Ludvík je všechny neznal. Jen platejsa poznal, a ten se pozná snadno. Většinou ležívá na dně moře, na písku, a aby lépe viděl, má obě oči na jedné straně těla, na té, která bývá obrácena vzhůru.

Nedaleko nádraží je vystavěn do moře jakýsi kamenný most. U něho byla připoutána silnými lany velká loď s třemi komíny. Na zádi měla napsáno velkými písmeny „Rio Tieté“ a pod tím „Genova“. Jejich průvodce jim vysvětlil, že Rio Tieté je jméno parníku podle jihoamerické řeky a slova Genova, které vyslovil džénova, znamená v italštině Janov. Každá loď má domovský přístav a domovský přístav tohoto parníku byl Janov.

U parníku byl čilý ruch. Od nedalekého nádraží vedou sem koleje; veliké jeřáby vykládaly zboží z nákladního vlaku, který stál vedle parníku. V budově na nábřeží nalezli hoši svá zavazadla, která tam poslali z hotelu. Opět předložili pasy, a již mohli na loď.

Z nábřeží vedle lávka na palubu lodi. Zřízenec v bílé kazajce se jich ujal, podíval se na jejich lístky a vedl je do jejich kabiny.

Kabina měla podobu malého pokojíčku, jen tak velkého, aby se do něho vešla čtyři lůžka, vždy dvě nad sebou. Mezi nimi byla malá ulička. Malé okénko mělo podobu kruhu a bylo je možno zavříti silnou kovovou deskou, aby při bouři nevnikla dovnitř voda. Pod oknem bylo umyvadlo s tekoucí vodou. Mnoho místa tu nebylo, ale kabina je jen pro spaní. Jinak je lépe nahoře na palubě. Pro případ špatného počasí byly tu pro cestující veliké společné místnosti.

Nakládání trvalo skoro celý den. Na palubě byl veliký otvor, asi šest metrů široký. Jeřáby zvedaly balíky a pytle vysoko do výše a spouštěly je pak tímto otvorem hluboko do nitra lodi. Pomalu přicházeli i ostatní cestující se zavazadly a procházeli se po lodi s přáteli, kteří je přišli doprovodit.

Konečně nastala doba odjezdu. Námořníci vytáhli vysoko na stožár bílou vlajku s modrým krajem na znamení, že se chystají vyjeti. Lodní píšťala zapískala jednou, pak dvakrát a nakonec třikrát. Čtyři lodní hudebníci se objevili s nástroji na palubě a spustili veselý pochod, aby ulehčili smutné chvilky loučení. Odvázali lana a na druhé straně se objevil vlečný parník, který dlouhým lanem počal Rio Tieté odtahovati od nábřeží.

Za zádí parníku počala vířiti voda – znamení, že lodní šroub se otáčí. Parník se začal pohybovati k otevřenému moři. Projel vchodem do přístavu, chráněného zdí před mořským příbojem, a zamířil na širé moře. Hoši stáli u zábradlí a mávali šátky, ačkoliv mezi davem na nábřeží neměli známých. Pomalu se vzdalovali od Janova. Hejno bílých racků se zvedlo a pomalu letělo za lodí v naději, že snad časem dostanou odpadky z lodní kuchyně.

Počasí bylo pěkné, moře klidné a loď se jen málo pohoupávala. Přes to někteří cestující onemocněli mořskou nemocí: bolela je hlava, bylo jim špatně od žaludku a nemohli nic jíst. Lodní lékař je těšil, že to nic není, že na mořskou nemoc ještě nikdo nezemřel a že to přestane, až si houpání zvyknou. Našim chlapcům nebylo nic.

Parník se pomalu vzdaloval od pobřeží. Ještě bylo viděti bílé domy Janova a vysokou horu nad městem se staro pevností u vrcholku. Chlapci obrátili svoji pozornost na loď. Frantík nalezl mezi cestujícími několik hochů stejného stáří a hrál si s nimi na palubě. Za chvíli znal všechny potřebné výrazy italsky i anglicky.

Ludvík se zahloubal do učebnice angličtiny a Pepík zmizel kdesi v nitru lodi - chtěl se podívati na lodní stroje. Za chvíli se vrátil s důstojně vypadajícím pánem v tmavomodré uniformě. Ukázalo se, že je to pan kapitán. Poslali ho k němu ze strojírny, aby si požádal o povolení prohlédnouti si ji; Pepík se hned rozběhl do kapitánovy kanceláře, a při tom se ukázalo, že pan kapitán je Čech, původem z Kardašovy Řečice.

Druzí hoši se také přidali a následovali pana kapitána dolů, do strojírny. Z chodby u kabin šli malými železnými dveřmi a pak sestupovali po železných schůdkách, které se podobaly spíše žebříku, hluboko do nitra lodi. Bylo tam šero, jen tu a tam svítila elektrická lampička. Z hlubin vanul horký vzduch, prosycený zápachem oleje, a pronikal jednotvárný hřmot stroje. Konečně byli dole.

Strojírna vypadala jako velký sál s vysokým stropem. Frantík a Ludvík se musili neustále vyptávati; to při hřmotu, který tam panoval, nebylo lehké, ale Pepík ihned poznal veliký motor uprostřed místnosti. Od automobilového motoru se lišil jen v podrobnostech – jinak tu byly také válce, ventily a páčky. Ze stroje vedl hřídel, kovová tyč, asi čtyři decimetry silná a pravidelně se otáčející, těsnou chodbičkou kamsi k zádi lodi. Na jejím konci byl lodní šroub, ale ten ovšem nemohli vidět – ten pracuje v moři. U stěn byly ještě menší stroje: na vyrábění elektřiny, které loď potřebuje na svícení, na startování hlavního stroje a stroj pohánějící chladící zařízení lodního skladiště potravin.

III. Opuštěni

Po delší poradě se rozhodli, že ještě počkají a že Pepík půjde na výzvědy, nevede-li do skladiště ještě jeden vchod.

IV. Sami na moři

V. Zkáza parníku „Rio Tieté“

VI. Na opuštěném ostrově

VII. V bouři

VIII. Hoši se stávají majiteli člunu

IX. Opět na širém moři

X. U břehů Jižní Ameriky

XI. Na brazilské řece

XII. Život v brazilské vesnici

XIII. Na lovu kapybar

XIV. Dobrodružství s Indiány

XV. V diamantových polích

XVI. Na kávové plantáži

XVII. Na brazilské železnici

XVIII. Hoši opouštějí Brazílii

XIX. Opět doma

Copyright