Megahustej trip

Martin Koláček

„Ta blbost nefunguje,“ zavrčela Lenka a sundala si z hlavy helmu s brýlemi pro noční vidění, „prej vlez do bazénu a dej si to na oči. Budou se dít věci!‘“ Naštvaně hodila helmu do vody.

Rozhlédla se po ostatních. Ještě pořád měli brýle na očích.

„S váma to něco dělá?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Jirka po pravdě, „ale myslel jsem, že tomu ještě chvíli dám.“

„Já bych řek, že to možná i něco dělá,“ ozvalo se z druhé strany bazénu.

„Máš jenom příliš aktivní představivost, miláčku,“ odpověděl druhý hlas ze tmy. Michal a Markéta, druhý pár, který v noci tajně přelezl plot místního koupaliště, aby poslechl instrukce svého vypečeného kamaráda.

„Jak jsme mu to mohli sežrat?“

„No tak, nech toho!“ ozvala se mimo kontext Markéta, „nejsme tady sami!“

„Vždyť je tma,“ kontroval jí její přítel.

„Ale slyšet nás budou!“

„Jak znám Lenku s Jirkou, už si to tam rozdávaj.“

Nebyla to pravda. Nicméně nebylo to od pravdy zase až tak daleko. Lence už se otíralo stehno jejího partnera o nahý zadek. A nebylo to právě nepříjemné. Kdy se jim zase naskytne příležitost mít pro sebe celé koupaliště?

Zvuky orgasmu brzo naplnily horký letní vzduch.

Když pak šli po ulici k domovu, obě holky mlčely. Zato kluci se pošťuchovali stylem: „Ty vole, proč u toho tak řveš?“ a „vám trvalo nějak dlouho, než jste začali. Tos ho měl tak rozmočenýho?“

„Kreténi,“ ulevila si Markéta. Lenka jen přitakala.

Na rohu ulice se oba kluci zastavili. „Kam jdete?“ zeptali se.

„Kam by? Domů.“

„To jdete ale špatně.“

„Co? Jak špatně?“

„Vám to nakonec fakt něco udělalo, ne? Když ani netrefíte domů.“

„Co to blábolíš? Vodičkova 8, tady za rohem.“

„Vodičkova 8? Tam už přece dávno nebydlíme.“

„Haha, a kde teda jako?“

„Přece Školská 15.“

„No jasně,“ ušklíbla se Markéta, „vy si klidně jděte do Školský, my jdeme domů.“

„Kreténi,“ zakroutila hlavou Lenka a obě holky vyrazily k domovu.

Došly ke vstupním dveřím, Lenka vytáhla klíče...

„To je divný,“ řekla, „hledám klíč odspoda, takovej ten s tím velkým zubem, ale oba jsou rovný.“

„To je tím světlem,“ mávla rukou Markéta, „prostě je tam strč, jeden bude pasovat.“

Jenže nepasovaly.

„Sis vzala určitě klíče od rodičů.“

„Blbost, ty mám označený tím dinosaurem od tebe.“

Markéta vytáhla svoje klíče, jeden suverénně strčila do zámku...

„To nejde!“

„A na zvonku taky nejsme,“ poznamenala Lenka, která se jala zkoumat stopy.

„Že to na nás ti dva narafičili?“

„No jasný! Určitě byli s Romanem domluvení. Zatímco my jsme jak trapky seděly v bazénu s brejlema na ksichtě, oni nám vyměnili klíče.“

Když se vracely zpátky na roh, měly v hlavě jasný scénář toho, jak tenhle vtip jejich partnerů vznikl.

„Fakt ne,“ bránili se kluci, „bydlíme ve Školský. Pojďte s náma.“

Nevěřily jim ani slovo, ale zajímalo je, co si na ně ti dva ještě připravili. Následovali je proto do Školské ulice.

Michal přistoupil k vratům patnáctky, vsunul klíč do zámku... a ten zafungoval. Obě holky se po sobě nejistě podívaly.

Společně vyšli do nejvyššího patra, Michal odemkl jedny ze dveří a před nimi se otevřel výhled do předsíně čerstvě vymalovaného, moderně zařízeného bytu.

Až potud to šlo podle plánu. Všechno ale zkazili Ondra s Viktorem, kteří právě stáli v předsíni s Lenčiným stolem.