Kamarádi na cestách

Daniel Bukvaj

Tam, kde všechny cesty začínají…

...V malinkaté vesnici, v malebném baráčku žily, byly dvě děti. Jmenovaly se Tom a Verunka. Tomovi bylo už deset let. Verče jen šest a půl. Byly to rozpustilé děti, kterých kdysi na vesnici běhalo spoustu. Dnes je to jiné. Sedí doma u počítačů, baví se maximálně přes net, všechny jsou děsně cool a free. Ale opak je pravdou. Bolí je z toho akorát zadek a oči.

Vše se však změnilo 6. prosince roku 2017. Přesně na Svatého Mikuláše na kraj padla obrovská mlha. Byla tak hustá, že kdybys ji posypal cukrem a trochou kakaa, byla by z ní výborná kaše. Celá vesnice by ji jedla nejméně měsíc.

Přestože nikdo nic neviděl, každý cítil, že se něco řítí k zemi. A pak to dopadlo. Ozvala se obrovská, strašná rána! Země se pod nohama třásla, okna řinčela, nádobí létalo vzduchem. No hotové boží dopuštění.

Když vše utichlo, lidé na sebe jen nevěřícně hleděli. V malebném baráčku se první vzpamatoval taťka. Vyběhl před dům. Tam už se pomalu scházeli i ostatní chlapi z vesnice. Hned si všimli, že pod nedalekým kopcem se na poli cosi blýská. Mlhou prostupovalo trochu toho zvláštního světla. Ti nejstatečnější tam okamžitě vyrazili. Doma zůstaly jen maminky s dětmi. Po celé vsi bylo ticho a černá tma. Zapálili svíčky, protože vše na elektřinu přestalo fungovat. Nešla televize, rádio, wifina, ani tablety na baterie. A světe zboř se, ani ty mobily. Nedalo se vůbec nikomu napsat, natož zavolat. Bylo takové ticho, až po zádech jim běhal mráz. Maminka to už nevydržela a šla dělat do kuchyně něco k snědku. Za chvíli jí děti přišly na pomoc. Místnost však byla prázdná.

V tom se rozrazily dveře. Do kuchyně se vřítila Betyna, jejich černý vlčák. V tlamě nesla nějakého ptáka. Pustila ho na zem. Byl to starý černý havran. Snažil se vstát, pořád něco breptal, padal a zase vstával. Vypadalo to opravdu komicky. Až to Verča nevydržela a pravila: „Ten pták je opilý.“

V tu chvíli se havran narovnal a zakrákoral tak, že mu bylo i rozumět: „Bando Grónská, sakramentská!“ Obě děti se rozesmály. A havran sebou opět fláknul o zem. Tom ho opatrně vzal do ruky. A jako správný doktor stanovil diagnózu:

„Má polámané levé křídlo a odřenou pravou nožičku. Musí ho to pěkně bolet.“

Verča si složí ruce na prsa a přísně se na Toma podívá. „Že bys mu to i ošetřil, ne!“

„No jasně, proč ne? Podívám se na net a tam něco určitě najdu.“

Verča se jen ušklíbne. „Tak si k tomu nejdřív rozsviť, ty chytráku, když nejde elektrika.“

„Hele a co mu to ošetřit jako zlomenou ruku?“ Děti tedy vzaly dvě dřívka, přiložily ke křídlu a ovázaly fáčem k sobě. „Hm, tak to by tedy nešlo. Teď vypadá jako polámané letadlo.“ Nakonec mu tedy křídla přiložily k tělu, ovázaly šátkem po babičce a Verunka udělala nahoře úhlednou mašličku. Nožku vydesinfikovaly, přelepily, no radost pohledět. „Moc hezké,“ usmály se. „Teď vypadá jak ranec buchet se zobákem.“

Havranovi se evidentně ulevilo. Tom ho hladil, ale havran dál mrzutě kroutil hlavou. Pořád si něco mrmlal.

„Něco chce,“ přemýšlí Tom nahlas, „ale co?“ Havran zkouší něco ze sebe dostat. Ale spíš to vypadá, že zakokrhá, než aby promluvil. Nervózně klovne Toma do prstu. Začne posunkovou zobákovou komunikaci. Ukáže na Toma a nahoru. A znovu na Toma a nahoru. Verča se směje: „Asi tě bude učit létat.“

„Ne,“ kroutí hlavou Tom. „On určitě chce, abych s ním šel nahoru. Havran pokývá hlavou a Betyna štěkne. Všichni se rozeběhnou nahoru. Tom ho nese v dlaních a zobák jim ukazuje, kam mají jít a co si mají vzít. Za chvíli mají v ruce bágl, v něm spacák, ešus i karimatku. Verča se zarazí. „To vypadá jako příprava na čundr.“ Havran jí pokývá hlavou.

„To si děláš srandu,“ vytřeštil oči Tom. „Vždyť je venku zima! Co se to ksakru vlastně děje? Rodiče nám zmizeli, všude je mlha, na poli obří plechovka a my posloucháme havrana.“

Betyna si lehla na zem, packami si zakryla oči. Verča se rozplakala. Tom k tomu také nemá daleko. V tu chvíli havran opět zaburácí: „Bando Grónská, sakramentská!“ V tom vypadne Tomovi z ruky tak nešťastně, že se zobákem zabodne přímo do podlahy. Verča se rozesměje. Slzy smutku se míchají s těmi veselými. Tomovi chvíli trvá, než mu zobák vyprostí z dřevěné podlahy. Velice se mu za to omlouvá. Verča se k němu nakloní, pohladí ho a špitá: „Zachráníš nás, viď?“

Rychle, ať jsme pryč!

Havran rozpačitě pokývá hlavou, ale pak zaburácí: „Děláát, bando!“ V tu ránu se rozeběhnou a balí vše potřebné na cestu. Teplé oblečení, nějaké jídlo (sušenky, fazole, salámky, čaj, cukr, apod.). Také chemické svítící tyčky, sirky, buzolu, provaz, nůž a ještě několik potřebných věcí. Betyna si snaží zabalit do vaku pár granulí a když se Tomovi už nevejde do báglu stan, přiběhne a nastaví hřbet.

„Co teď?“

Kryšpín

Kryšpínův dárek

I když to bolí, nesmíme to vzdát!

Krušné hory a naše armáda

Když se ztrácí naděje

Čarodějnice

Kdo je vládcem mlhy

Hurá na cestu zpět

Výborný nápad

Letem světem

Jak se rodí hrdinové

Jasný plán útoku

Před bojištěm za bojištěm nikdo nesmí stát, nebo se nebudu prát!

Jak bojují rytíři

Osmá barva duhy

Zelotypia a její sestra

Tam, kde všechny cesty končí...

Copyright