Subjekt

Patrik Svoboda

Věnování

Mé rodině.

Není to se mnou vždy jednoduché.

Motto

Možná je tento svět jen další planetou pekla.

Aldous Huxley

Oheň a led

1

Oslepující bílé světlo si pomalu razilo cestu skrze téměř zavřená oční víčka. První slzy čekaly na svou příležitost opustit koutky a vydat se na cestu po lidské tváři. Suché rty volaly po vodě, plnovous zase po holicí pěně a žiletce. Muž ležící na lůžku stojícím uprostřed místnosti se právě probouzel. Neposedné slané kapky sklouzly po jeho tvářích, když konečně otevřel oči. Jasné světlo do nich bilo všemi svými silami, oslepovalo ho, stávalo se nesnesitelným, až ho nakonec donutilo otočit hlavu do strany.

Kde to jsem?

Palčivá bolest hlavy o sobě dala vědět, jakmile se pokusil posadit. Bolestí zavřel oči a klesl zpět na postel. Myšlenky začaly vířit jeho hlavou jako barevné listí v podzimním větru.

Kde to jsem? Proč si nevzpomínám? Proč si sakra nepama-tuju?!

Přemohl bolest hlavy, zatnul břišní svaly a posadil se. Prsty obou rukou si otřel oči od slz, aby se mohl rozhlédnout. Byl oděný do modrého kompletu z bezprašné textilie s krátkým rukávem a ležel na nemocničním lůžku – posteli na kolečkách s matrací zahalenou do zeleného nemocničního potahu. Kolem pravého zápěstí měl ovinutou červenou, vinylovou identifikační pásku, na které po bližším prozkoumání nenašel nic, jen písmena a čísla.

SBJKT - 02. Písmena, čísla. Co znamenají? Kde to ksakru jsem? Kdo jsem?

Stále nové a nové otázky bez jediné odpovědi. Kromě světel, podobných těm na operačních sálech v nemocnicích, osvětlujících postel byla celá místnost ponořená do temnoty. Muž díky tomu nedokázal odhadnout, jak velká místnost ve skutečnosti je. Posunul se na lůžku, svěsil z něj nohy, zapřel se rukama, sesedl z postele a stanul na podlaze. Chlad od studeného betonu projel celým jeho tělem, od bosých nohou až po konečky prstů na rukou. Kolena ho pálila, jako by nepocítila žádnou zátěž dlouhé měsíce a po celých zádech se mu rozlila husí kůže. Zatřepal oběma rukama, aby zmírnil mravenčení, ustoupil o pár kroků dál od světel, aby ho tolik neoslepovala a znovu se rozhlédl po místnosti.

Když vystoupil z přímého světla, viděl celý prostor o poznání jasněji. Celá místnost byla až na osvětlené lůžko prázdná. Přímo naproti němu bylo velké, podlouhlé okno a místnost za ním byla stejně temná, jako ta, ve které stál. Po pravé straně, hned vedle tohoto přibližně tři metry širokého okna stály zahaleny v temnotě dveře s jedním úzkým okénkem uprostřed.

Je načase pokusit se najít odpovědi na všechny otázky, proběhlo muži hlavou a pomalu se rozešel ke dveřím. V kolenou ho při prvních krocích několikrát silně píchlo, chodidla měl od studené země jako kusy ledu a hlavu stále plnou otázek, kterých bylo s každým krokem více.

Je tu někdo? Všude je taková tma a ticho. Sakra, musím si vzpomenout. Proč se mi nic nevybavuje? Nic, ani mé jméno. Jak se kurva jmenuju?!

Zarostlý muž začal panikařit. Myšlenky se mu slévaly a zase rozlévaly do všech směrů, dveře před ním mu naháněly strach, ale zároveň do nich vkládal naději. Naději, že se za nimi dozví odpovědi na všechny otázky, které se mu honí hlavou. Odpovědi na to, kde je a co je vlastně zač.

Pevně sevřel kliku válcového tvaru. Po hmatu odhadoval, že byla z nerezu, hladká a studená. Sevřel ji tak silně, až klouby na jeho kostnaté ruce zbělaly, zhluboka se nadechl a otevřel. Dveřní panty tiše vykonávaly svou práci a samotné dveře nepůsobily téměř žádný odpor. První příjemná věc od probuzení, oddechl si muž a vstoupil do dveří.

Přímo před sebou uviděl několik metrů dlouhou chodbu, osvětlenou pouze několika nouzovými světly u stropu, která zdaleka nevydávala tolik světla, aby dokázala pokrýt celý prostor. Nalevo, přímo vedle něj se tyčily další dveře, nejspíše vedly do temné místnosti za oknem, které předtím viděl. Leží odpovědi na jeho otázky, nebo alespoň na některou z nich právě za těmito dveřmi? Bez jakéhokoli otálení vzal za kliku a dveře otevřel. Byl si jistý, že pokud chce odpovědi nalézt, musí vstoupit a zároveň trochu naivně doufal, že hned za prvními dveřmi něco zjistí.

Místnost nebyla ani zdaleka tak velká, jako ta, ve které se před pár minutami probudil. Stejně jako ona však byla potemnělá a naprosto bez života. Muž zašmátral rukou na stěně vedle dveří, aby našel vypínač světel. Když ho stiskl, trhl sebou leknutím, protože jedna ze dvou zářivek ihned po rozsvícení s hlasitým praskotem zhasla.

Jediná zářivka, která zůstala svítit, zdaleka nevydala tolik světla, kolik bylo potřeba, takže celá místnost byla zahalena do šera. Všiml si regálu s papírovými krabicemi u stěny a malého kanape v rohu, způli ukryté ve stínu. Přímo před oknem, skrz které bylo vidět na onu vedlejší místnost, stály vedle sebe seřazené čtyři počítačové monitory. Žádný z nich nesvítil jinou barvou, než sytě černou. Dlouhé minuty se marně pokoušel probudit počítače k životu, ale nakonec byl nucen svou snahu vzdát.

Na stole přímo před jedním z nich ležela nažloutlá složka s červeně vytištěnými písmeny a čísly SBJKT - 02 ve spodním rohu desek. SBJKT, ta samá písmena, jako na jeho zápěstí zažehla v muži plamínek naděje. Dychtivě ji popadl a rychle otevřel, aby se podíval na první stránku. Kromě stejných identifikačních iniciál, jako na deskách složky nebylo na první stránce vůbec nic. Muž křečovitě otočil první stránku v naději, že se na druhé dozví více. Celou složku musel nadzvednout blíže ke svým očím, aby malá písmenka dokázal ve spoře osvětlené místnosti přečíst.

SBJKT - 02

Vasilij Adamov

Virus I.R.E v krevním oběhu potvrzen

Probíhá nepřetržité pozorování

Dr. Ivanov

Vasilij Adamov. Skutečně se takhle jmenuju?

Všechna kolečka v jeho hlavě pracovala na plné obrátky. Jak je sakra možné, že mu jméno Vasilij Adamov vůbec nic neříká? A jak je možné, že absolutně neví, kde je?

Mužem projel vztek. Složku držící v rukou na okrajích lehce pomuchlal, jak sevřel pěsti a snažil se odolat pokušení s ní hodit kamsi do temného rohu místnosti. Ne, vydechl a donutil sám sebe povolit sevření a uklidnit se. Zavřel složku a ještě jednou zkontroloval, zda se čísla na jejích deskách shodují s čísly na jeho identifikačním náramku. Byla opravdu totožná.

„Takže Vasilij Adamov,“ promluvil muž a jeho hlas se v tom hrobovém tichu, které vládlo v místnosti, rozléhal. „No, tak dobře, co tu máme dál?” Pokračoval v samomluvě. Svůj vlastní hlas přímo nepoznával, ale v hloubi duše cítil, že je mu povědomý.

„Virus I.R.E.“ Co znamená I.R.E? Proč to mám v krvi? Znovu otevřel složku a prolistoval zbylé stránky v naději, že tato tři písmena ještě někde najde, ale nestalo se tak. Vlastně neměl nejmenší ponětí, co stojí na všech ostatních stránkách v celé složce. Šlo o složité matematické vzorce s tužkou dopsanými poznámkami, na další stránce pak barevný graf s cizími slovy, kterým Vasilij vůbec nerozuměl, další stránka patřila opět výpočtům a takhle to šlo dál a dál, dokud neprolistoval úplně celou složku.

Znechuceně složku pohodil zpět na stůl, zalomil ruce v bok a hlasitě si povzdechl. Kromě jména, které, jak se domníval, bylo jeho, na něj celá složka působila jako španělská vesnice. Doufal, že se dozví daleko víc, než jen jméno Vasilij a znepokojující zprávu, že jeho tělem pravděpodobně koluje neznámý, možná dokonce nebezpečný virus. Smířeně zakroutil skloněnou hlavou, zavřel oči a snažil se uspořádat si myšlenky. Vzbudil se netuše, kdo je a kde je, ve složce v liduprázdné a temné místnosti se dočetl, že se jmenuje Vasilij Adamov, že jeho tělem jako jed koluje jemu neznámý virus a také je vystaven nepřetržitému pozorování.

„Nepřetržité,“ vyhrkl Vasilij. Trhl sebou, jako by do jeho těla uhodil blesk, otevřel oči a znovu se začal rozhlížet po spoře osvětlené místnosti. Oči, čočky, kamery, lidské bytosti, cokoli, co by mohlo zajistit jeho nepřetržité sledování. Pečlivě prohlédl celou místnost a poté i prostor, ve které se probudil. Nic, ani náznak jakékoli kamery, nebo známek života. Jen on, osamělý muž na neznámém místě. Loudavým krokem se svěšenými rameny vyšel z místnosti s lůžkem zpět na chodbu. „Haló!” vykřikl Vasilij do temné chodby. „Haló, je tu někdo?” Odpovědí mu byla pouze ozvěna jeho hlasu šířící se chodbou a následné ticho.

Bosé nohy měl ledové od podlahy, v žaludku mu začalo kručet. Rukou přejel po své podrážděné tváři, hustý plnovous, který tvář zdobil, ho překvapil. Jak dlouho je zde? Jak dlouho spal? Den? Týdny? Měsíce? Žaludek se hlásil o slovo, jako by nejedl celé roky.

Vasilij se nemusel dlouho rozmýšlet, aby přemluvil své studené nohy vykročit do chodby před sebou a hledat něco k snědku společně s botami a dalším oblečením. Několik metrů dlouhá temná chodba končila křižovatkou. Skvěle, pomyslel si Vasilij. Pevnědoufal, že na žádné rozcestí nenarazí, přesto v hloubi duševěděl, že sepřesnětak stane. Jako vživotě, i chodby tohoto komplexubudousamá křižovatkaa  před každou z nich bude čekat rozhodnutí. Rozhodnutí, kterým směrem se vydá. Rozhodnutí, díky kterému zažene svůj hlad nalezením nějakých potravin, nebo bude dál bloudit v temných a studených chodbách. Volba je jednoduchá, vpravo, či vlevo?

„Je tu někdo?” zvolal znovu v naději, že tentokrát mu někdo odpoví, ale nestalo se tak. Vasilij stál uprostřed rozcestí chodeb a střídavě otáčel svou hlavu oběma směry. Snažil se přemýšlet, dát své volbě nějaký logický důvod, ale nakonec se rozhodl spontánně a bez jakéhokoli důvodu odbočil doprava.

První kroky byly plné nejistoty a Vasilijova sebedůvěra byla ta tam. Možná se rozhodl špatně, možná právě vykročil špatným směrem a čeká ho dlouhá cesta chodbami bez cíle. Vrátí se? Dojde zpět na křižovatku a vydá se jiným směrem? Ne, neotočí se a bude pokračovat. Stále je tu padesátiprocentní šance, že právě tento směr je ten správný. S každým nejistým krokem přesvědčoval sám sebe, že se rozhodl správně, i když správnost svého rozhodnutí zatím nemohl nijak potvrdit. Doufal, že najde nějakou jídelnu, místnost plnou jídla, nebo alespoň nějakou malou spižírnu, nebo sklad potravin.

Po pár metrech temnou chodbou ho však místo jídla čekalo zklamání v podobě další křižovatky. Opět stál na rozcestí a s povzdechnutím se rozhlédl do obou stran. Bez většího rozmýšlení se tentokrát vydal doleva. Neměl sílu přemýšlet, byl hladový a jeho tělem otřásala zima. Jediné, podle čeho se dokázal rozhodnout, byl fakt, že na prvním rozcestí se vydal doprava a čekala na něj pouze další křižovatka. Třeba bude mít při další změně směru větší štěstí.

Každý kousek jeho těla a hlavně jeho žaludek v to doufal. Cesta se mu zdála nekonečná. Chodba, ve které právě kráčel, vypadala úplně stejně jako ta předchozí, stejně spoře osvětlená, stejně chladná, dokonce se mu zdálo, že i stejně dlouhá. Marně hledal dveře, do kterých by mohl vklouznout a utéct z labyrintu symetrických chodeb. Vlastně neviděl žádné dveře, jen stěny táhnoucí se pořád dál a dál do temnoty.

„Haló, je tu někdo?” zvolal do tmy. Naděje, že se někdo ozve, ho pomalu opouštěla a střídala ji beznaděj. Ta se výrazněji přihlásila o slovo s další blížící se křižovatkou. Vasilijovi začínala docházet trpělivost.

K beznaději se přidal hněv. „Sakra, co je tohle za místo?” pronesl naštvaným hlasem do sítě chodeb. Stál opět proti zdi a znovu se smířeně rozhlížel do stran. Když už natočil své tělo doprava a byl rozhodnutý rozejít se právě tímto směrem, zastavilo ho hlasité zapištění. Vasilij se lekl. Jeho tělo zaplavila vlna strachu a čelo se okamžitě orosilo. Další zapištění a sotva slyšitelný dupot.

„Je tady někdo?” Ohlédl se za sebe, ale neviděl nic, než prázdnou chodbu. Dupot sílil, stále však byl jemný a na člověka až moc tichý. Opětovný pískot donutil Vasilije otočit se a pečlivěji se rozhlédnout. Neubránil se úsměvu, když uviděl tvora, který vydával onen pískavý zvuk. Byla to krysa. Podél stěny cupitala směrem, kterým se chtěl Vasilij vydat. „Tak to ty jsi mě tak vylekala,“ sdělil zvířeti, které se na krátký okamžik zastavilo, nervózně se rozhlédlo po okolí a znovu se vydalo na cestu.

Vasilij si otřel pot z čela, pocítil úlevu a jeho nálada se zlepšila. Beze slova následoval krysu v její cestě kamsi do neznáma. Vždy pod světlem se zvíře na vteřinu zastavilo, aby se následně zase rozešlo podél stěny dál. Vasilij sledoval hlodavce a plíživým krokem ho následoval. Kam asi míří? Kam ho dovede? Není to bláznivé, hnát se za hlodavcem? Než stačil přesvědčit sám sebe, že právě dělá hloupost, krysa hbitě odbočila za roh a protáhla se pod dveřmi, do kterých Vasilij málem narazil. Sledoval, jak krysí ocásek ve vteřině zmizel pod dveřmi. Na vteřinu ho zasáhlo zklamání, než si uvědomil, kde stojí.

Narovnal se a zamrkal, aby se ujistil, že ho jen nešálí zrak. Nešálil, Vasilij stál před bílými dveřmi, bez jakéhokoli značení, žádná cedulka, žádný nápis, žádné okýnko, kterým by se dalo podívat dovnitř.

Stál přede dveřmi a děkoval Bohu, že se rozhodl sledovat malého hlodavce na jeho cestě chodbami za cílem, který nejspíše ležel právě za těmito dveřmi. Dychtivě vzal za kliku, dveře se však neotevřely.

„To ne, ne, ne, ne!” zvyšoval Vasilij hlas a stále zoufaleji tahal za kliku, ale marně. Dveře byly zamčené. Vasilij kliku pustil a ruce spojil za hlavou. Naštvaně vydechl a zatnul zuby. Co teď?

Přece tady ty dveře nemůže nechat jen tak, co když se za nimi skrývá něco k snědku? Ta krysa tam mířila možná proto, že je také hladová. Začal přecházet před dveřmi sem a tam, nespouštěl z nich oči a snažil se přemýšlet. Panika ho ovládla ve vteřině. Znovu se vrhl na kliku a silou ji mačkal směrem dolů. Když nepovolila, párkrát do dveří zabušil pěstí, a nakonec do nich bosou nohou silně kopl. Hrubá síla nic nevyřeší, napadlo ho a přestal do dveří bušit.

Opřený o protější stěnu s rukama v bok a hlavou skloněnou vydechoval hněv ze svých útrob. Pohlédl nahoru ke stropu, kde nažloutlé světlo přímo nad dveřmi několikrát zablikalo, pak pohlédl přímo před sebe a nemohl uvěřit svým očím. Dveře byly dokořán. Hrubá síla tentokrát přeci jen pomohla. Jak v jeho těle postupně klesala hladina adrenalinu, začal intenzivněji cítit bolest v noze, kterou dveře vykopl. Zmrzlá a teď ještě bolavá, pomyslel si Vasilij a snažil se bolest ignorovat. Z místnosti před ním k němu dolehla ozvěna krysího pískání, která ho donutila vejít.

Nouzové světlo uvnitř místnosti přímo nad dveřmi osvětlovalo jen malou část jinak úplně temné místnosti, ale Vasilijovi tohle světlo stačilo. Viděl, co potřeboval a co mu vhánělo úsměv do tváře. Celý prostor byl zastavěný kovovými regály plnými konzerv. Vasilij zbrkle přistoupil k nejbližšímu z nich, popadl jednu z konzerv, aby se ujistil, že vidí opravdu to, co vidí. Z konzervy na něj mrkal obrázek čerstvých a šťavnatých broskví.

„Dobrou chuť, Vasiliji,“ promluvil sám k sobě. Na jméno si stále ještě zvykal. Hladově se pustil do otevírání konzervy, krysí pískání odněkud ze zadní části místnosti téměř nevnímal. Dokonce zapomněl i na zimu, která prostupovala jeho tělem a na mrznoucí bosé nohy. Momentálně mu šlo jen o jediné, dostat se do konzervy a ukojit svůj hlad.

„Au!” zasyčel ve chvíli, kdy první malé kapky krve tiše dopadly na studenou zem. Vasilij zakroutil hlavou nad svou nešikovností. Jak zbrkle a hladově otevíral konzervu, řízl se do prostředníčku o ostrou hranu uzávěru plechovky.

Přisál se na prst rty a vysával tekoucí krev. Typická chuť rudé tekutiny zaplavila jeho ústa a probudila jeho chuťové buňky na jazyku. Jen spěšně se rozhlédl, jestli někde nezahlédne lékárničku připevněnou na zdi, a když tmou rozšířené zorničky žádnou nezahlédly, znovu se vrhl na konzervu. Poraněný prostředníček chytře nezapojoval do práce.

Konečně, konzerva byla otevřená. Nedočkavě ponořil ruku dovnitř, vytáhl půlku broskve a zakousl se do ní. Sladká chuť ho dostávala do transu. První sousto si vychutnával, přežvykoval a užíval si chuť konzervovaného ovoce. Když polkl, nezabránil svým rtům v úsměvu. Pohlédl směrem nahoru, jako by tím děkoval Bohu a pak se znovu dal do jídla.

První konzerva byla ta tam během pár minut a druhá čekala na své spasení. Když popadl onu druhou, sesunul se s ní k zemi, posadil se a dal se znovu do jídla. V žaludku už mu nekručelo, cítil, jak pocit hladu opouští jeho tělo. Přestože znal svou situaci, cítil se spokojeně. Z temného koutu Vasilije tiše a hladově pozorovala krysa, která ho dovedla do skladu s jídlem.

Hlodavec zvědavě popošel blíže, stále však zůstával v temnotě. Pouze jeho černá očka se leskla v mírném světle nouzového osvětlení. Zvíře přicupitalo ještě blíže a s hlasitým zapištěním vylekalo Vasilije, který sebou sedící na zemi trhl.

Polkl sousto a rozhlédl se po podlaze.

Uviděl hnědé klubko chlupů, krysu, na kterou pro samé jídlo téměř zapomněl. Hlavou se mu prohnala myšlenka, že krysu odežene a za normálních okolností by to jistě udělal. Tahle situace však byla jiná a on věděl, že je chlupatému hlodavci vlastně vděčný. Kdoví, jak dlouho by bez něj sklad potravin hledal.

„Dáš si taky?” promluvil na krysu jako na přítele a položil malý kousek konzervované broskve na zem přímo před sebe. Stáhl ruku zpět, snažil se nedělat žádné rychlé pohyby ani hluk, aby zvíře nevyplašil. Jen tiše seděl a pozoroval svého, nejistě se přibližujícího, nového přítele. Místo k broskvi však hlodavec mířil poněkud jiným směrem, a to přímo ke kapkám krve z Vasilijova prstu.

Sedící Vasilij nechápavě sledoval krysu. Copak není ten mrňous hladový? Nebo mu snad nechutnají broskve? Vasilij se v ten moment cítil jako blázen. Seděl na podlaze v neznámé budově a přemítal nad stravovacími návyky hlodavců.

Krysa se stále blížila k rudým kapkám na podlaze. Prošla přímo kolem broskve bez povšimnutí a svá malinká černá očka nespouštěla z kapiček červené tekutiny. Vasilij pocítil nejistotu z chování zvířete. Na přemýšlení mu však nezbylo tolik času, kolik by potřeboval.

Sotva hlodavec smočil svůj čumák v krvi, celým jeho tělem projelo rychle za sebou množství křečí. Vasilij sebou trhl leknutím a s hrůzou v očích pozoroval bezmocné zvíře svíjející se v křečích na podlaze. Krysa hlasitě pištěla bolestí, a když jí křeče konečně dovolily se pohnout, bleskurychle se otočila a zmizela v temných útrobách skladu.

2

„Tak jo, připravte se, výsadek za dvě minuty,“ zaburácel hluboký hlas do palubního rádia a s hlasitým praskáním se opět odmlčel. Jako na povel se všichni přítomní, oblečení do maskovaných věcí typických pro francouzskou armádu, zvedli a začali připravovat svou výstroj. Všichni, včetně Nathalie Lefeuvreové.

Žena s dlouhými hnědými vlasy, která byla o hlavu menší, než všichni muži kolem, oblečená do zimní vojenské bundy, pečlivě kontrolovala každý kousek výbavy. Znovu rozepnula svůj batoh zahalený do kamuflovaných barev a kontrolovala jeho obsah tak, jak to dělala od doby, co nastoupila společně s celým týmem do letadla. Prohrabávala se v útrobách batohu a v duchu přesvědčovala sama sebe, že nic nechybí.

Energetické tyčinky, velká baterka společně s náhradními bateriemi, přenosná lékárnička a vše ostatní bylo na svém místě. Sama pro sebe souhlasně pokývala hlavou, zatáhla za zip, posadila se na své místo a zapnula bezpečnostní pásy. Právě včas.

Letadlo začalo klesat, pilot zpomaloval, aby mohl bezpečně přistát. O necelou minutu později se zvenčí ozvalo tlumené zahvízdání podvozku při prvním dotyku s letištní plochou. Letoun ještě dlouhé vteřiny roloval po přistávací dráze, než konečně zastavil. Vypínající se motory postupně utichaly, dokud nezavládlo ticho. Poslední vteřiny klidu před výsadkovým šílenstvím, které právě začalo.

Všichni vojáci hlasitě odepínali své pásy a jako jeden muž spěchali dolů do nákladového prostoru. Nathalie rychlými pohyby přehodila svůj batoh přes obě ramena a vyběhla za svými kolegy.

Dýchaje na záda Jean-Pierre Duboasovi doběhla do nákladového prostoru letadla. Výsadková rampa již byla otevřená a téměř celý její tým s nabitými zbraněmi zajišťoval prostor v okolí letadla. Nathalie stála uvnitř stroje a sledovala souhru výsadkového týmu při své práci.

Doslova nadskočila leknutím, když Cameron Fisher společně s Olivierem Vincentem jednohlasně nastartovali Šakaly. Dva speciálně upravené obrněné šestikolové transportéry VAB francouzské výroby představovaly dopravu a zároveň ochranu na této misi.

Oba Šakalové vyjely po výsadkové rampě z letadla a Nathalie vyšla po svých hned za nimi. Všudypřítomný sníh ji téměř oslepil, musela přivřít oči, aby si zvykly na množství světla, které bylo oproti potemnělému vnitřku letadla obrovské.

Celé Rusko zužovala krutá zima, město Novosibirsk a ani letiště Yeltsovka, kde francouzské vojenské letadlo právě přistálo, nebylo výjimkou. Nathalie ponořila podrážky svých bot do sněhového poprašku na přistávací ploše. Zmrzlý sníh zapraskal a ledový vítr zasáhl její tvář. Zabořila bradu do zimní bundy a svýma, stále přivřenýma, hnědýma očima pozorovala okolí. Tým mezitím vizuálně zabezpečil okolí letadla a shromáždil se u Šakala 1. Nathalie se ještě více zachumlala do své teplé vojenské bundy a rozešla se stejným směrem. Sníh pod jejíma nohama praskal a ledový vítr jí zlověstně svištěl kolem uší. Cameron společně s Olivierem vypnuli motory obou transportérů a malými dvířky vylezli ven, aby také slyšeli nejnovější rozkazy.

Seržant James Hart již stál před Šakalem 1 ve svém černém baretu a s kubánským doutníkem v ústech. Vypadal, jako by mu ledový vzduch ošlehávaje jeho tvář vůbec nevadil. Kamenná tvář zářila charismatem, které působilo na všechny členy mise, včetně Nathalie.

„Takže bando, jsme tady,“ promluvil konečně seržant. Jeho chraplavý a hluboký hlas podtrhával Nathaliino přesvědčení, že by seržant měl svou vášeň pro kvalitní doutníky omezit. Byl to ale každým coulem tvrdohlavý Američan a jen se před ním zmiňovat o škodlivosti kouření ho pohoršovalo.

Seržant se podíval na hodinky. „Teď je přesně 15:32 a v téhle díře strávíme podle plánu tři dny. Naším prvním cílem je ubytování. Všichni ke mně!” Rozkázal a všichni do jednoho se shromáždili v těsné blízkosti seržanta, pouze Nathalie zůstala stát krok za nimi.

Hart rozepl svou bundu, z vnitřní kapsy vyndal složenou mapu města Novosibirsk zalitou do ochranné slídy, otočil se k transportéru a rozložil ji na něj. Znovu se podíval na své hodinky, pak vzhlédl k zatažené obloze, kde nad jejich hlavami pluly zlověstné mraky snad všech odstínů šedé, potáhl z doutníku a začal mluvit: „Setmí se tak za tři až čtyři hodiny. Dnes už nebudeme vymejšlet nesmysly a pojedeme podle plánu,“ řekl s doutníkem v puse a ukázal prstem na mapu kousek od letiště.

„Tenhle kostel je náš první cíl. Odsud je to pět kilometrů, tak sebou pohneme. Zajistíme kostel a dáme si teplou večeři, mám už pěkný hlad. Rozchod!” Zavelel a celý tým se rozdělil na dvě tlupy mířící k transportérům. Každý znal své místo, nikdo nezůstal stát a všichni přesně věděli, co dělat.

Cameron Fisher se ztratil ve dvířkách VAB s označením Šakal 1, hbitě za sebou zabouchl a nastartoval. Vznětový šestiválec mocně zaburácel a poté přešel do plynulého vrčení. Šakal 2 nastartoval pár sekund po něm. Nathalie se zařadila do fronty u zadních dveří Šakala 2 přímo za bratry Fournierovy – Damiena a Pierra. Podle seržanta byli oba dva jen „zobáci“, jak říkal dobrovolníkům, kteří se přihlásili do vojenské služby až po vypuknutí epidemie.

Virus I.R.E se šířil závratnou rychlostí napříč celým světem, a tak armáda přijala každého, kdo dovedl vystřelit. Damien i Pierre to uměli. Vyrostli na rodinném statku a střelba ze vzduchovky byla jejich zábavou už od šesti let.

Jean-Pierre Dubois stojící před nimi otevřel zadní dveře transportéru a vklouzl dovnitř. Fournierovi a pak i Nathalie hned za ním. Sotva za sebou dveře zavřeli, Šakal 2 se rozjel. Jemně kolíbavá jízda naznačovala, že se transportéry stále ještě pohybují po letištní dráze. Po pár vteřinách sebou transportér silně škubl, až všichni jeho pasažéři nadskočili, poté Olivier zastavil. Nathalie hádala, že oba stroje opustily ranvej a vyjely na travnatou, nyní zasněženou plochu, kterou si pamatovala z map, které jim Hart ukazoval, ale proč Olivier zastavil, nevěděla.

Hučení zvenčí sílilo, zatímco uvnitř transportéru bylo ticho. Všichni do jednoho napjatě poslouchali, nikdo se neodvážil promluvit. Hluk sílil, přibližoval se, pak se přehoupl přes střechy obou Šakalů.

„Tak a jsme v tom sami,“ pronesl Olivier s mírně ironickým úsměvem. Právě tento úsměv donutil Jean-Pierra vstát a podívat se z předního okýnka řidiče ven. Šedý ocas letadla Airbus A400M se od nich ve vzduchu vzdaloval. Osmdesátitunový „drobeček” ladně stoupal do výšin, až se nakonec ztratil v oblacích. Pilot odvedl svou práci, vysadil celý tým a znovu se vrátí až za tři dny podle plánu.

Jean-Pierre se poněkud sklesle posadil. Došlo mu, že od teď jsou vydáni na milost i nemilost sibiřské zimě a všem nástrahám, které na ně ve městě Novosibirsk a jeho okolí čekaly.

„Tak fajn, ptáček je pryč. Pokračujeme,“ zachroptěl hlas seržanta Harta v rádiu umístěném vpředu u Oliviera. Ten neodpověděl, jen zařadil rychlost a pomalu se rozjel.

Obě šestikolová monstra opustila prostor letiště a zanechala za sebou pouze koleje v čerstvém sněhu. V ulicích města se pohybovali téměř krokem. Nathalie zavřela oči a užívala si kolíbavou jízdu. Snažila se nemyslet na nebezpečí, které na ně venku může čekat.

Jean-Pierre stál uprostřed obrněného vozidla polovinou těla venku a obsluhoval kulomet ráže 7,62 mm. Otáčel se s ním do všech stran, kontroloval každý roh, všechna okna domů, kolem kterých téměř krokem projížděli, a v hloubi duše doufal, že nebude muset vystřelit.

Kromě uchraptěných motorů a hučícího ledového větru vládlo v celém městě ticho a mrtvolný klid. Oba Šakalové odbočily z hlavní silnice a vydaly se, na první pohled nekonečným labyrintem uliček a domů, směrem ke kostelu, který měl znamenat první opěrný bod. Dlouhé minuty bloudili nekončícími ulicemi, dokud se znovu neozvalo rádio.

„Vidíme kostel, několikrát ho objedeme, než zastavíme. Mějte oči na stopkách, nerad bych, aby na mě jeden z těch šmejdů vyskočil hned, co vystoupím.“ Seržantův chraplavý hlas nebylo možné přeslechnout.

„Rozumím, jedničko, oči na stopkách. Jsme vám v patách,“ odpověděl Olivier Vincent, sevřel volant a pomalu následoval obrněné vozidlo před sebou.

Obrněnci kroužily kolem kostela snad celou věčnost. Proplétaly se uličkami Novosibirsku jako dva ztracení mravenci hledající cestu domů.

Olivier monotónně otáčel volantem a pokračoval stále stejnou rychlostí v cestě, bratři Fournierovy leštili své zbraně, automatické pušky FAMAS, Nathalie klimbala se zavřenýma očima v rytmu kolébání Šakala.

Transportér s výrazným škubnutím zastavil a probudil Nathalii z polospánku. Konečně, pomyslela si, když otevřela oči a rozespale se rozhlížela kolem. Damien Fournier otevřel zadní dveře Šakala a s nabitou puškou vyskočil ven, jeho bratr Pierre se držel těsně za ním.

Nathalie popadla svůj batoh a bleskurychle vyskočila za oběma bratry. Na krátký okamžik se zastavila, aby si prohlédla místo, kde právě zastavili. Studené a opuštěné domy s rozbitými okny a prasklinami ve zdech nepůsobily právě hřejivým dojmem. Přesto, že Novosibirsk bylo velké město, budovy zde působily poněkud vesnicky. Rodinné domy, ploty ze zahrádek, dřevěná garážová vrata, sloupy elektrického vedení postaveny v nepravidelných vzdálenostech od sebe, všude hrobové ticho a klid.

Když se otáčela ke kostelu, mlčením na ni promluvila příroda v podobě holých a zasněžených stromů. Právě v tu chvíli se zvedl vítr a rozcuchal Nathalii vlasy. Mráz jí přejel po celých zádech, neměla z toho kousku přírody dobrý pocit.

Odvrátila hlavu a konečně pohlédla na místo, kde dnes s největší pravděpodobností stráví noc – na kostel, který byl vybrán při sestavování plánu mise jako nejvhodnější opěrný bod pro první noc v Novosibirsku. Vysoká budova postavená z oranžových cihel, úzká okna ve světle hnědých dřevěných rámech a nevelké rozeklané dveře plné cestiček od červotočů.

Nathaliino tělo se otřáslo leknutím, když Jean-Pierre jako poslední vystoupil ze Šakala 2 a přímo za jejími zády hlasitě zabouchnul zadní dveře transportéru. Ve stejnou chvíli otevřel Claude Morel železná vrátka před kostelem. Panty jen úpěnlivě zavrzaly, poté zavládlo v širokém okolí opět již všem dobře známé ticho.

Claude jemně našlapoval po kamenných schodech vedoucím ke dveřím kostela s puškou FAMAS namířenou před sebe. Vzal za kliku od dveří, zatlačil, ale dveře se ani nepohnuly. Otočil tedy pomalu hlavu na seržanta Harta stojícího pod schody, který jen pokynul hlavou a dal tak Claudovi svolení dveře vykopnout.

Ozvěna rozražených dveří se rozezněla celým kostelem. Dokonce vystrašila několik havranů odpočívajících ve výklenku několik metrů nad vchodem do kostela, kteří se s hlasitým zamáváním křídly rozlétli do šedivých oblak směrem do centra města. Claude Morel velmi pomalu a ostražitě vstoupil do kostela. S puškou zapřenou o rameno a rozsvícenou svítilnou připevněnou na hlavni se rozhlížel na všechny strany. Ozvěna jeho kroků se šířila celou budovou a následně utichala, aby dala prostor dalším a dalším dunivým krokům.

Jean-Pierre vstoupil do dveří jako druhý v pořadí a s lehkým kulometem MINIMI v rukou opakoval Claudovy pohyby. Ozvěny jejich kroků se nepravidelně mísily. Seržant Hart společně se zbytkem týmu čekali venku, nikdo se neodvážil promluvit, ani jeden z nich se nepohnul. Stáli tam jako sochy čekající a své obdivovatele, kteří nikdy nepřijdou.

Nathalii pohled na nehybného seržanta znervózňoval. Jeho kamenná a napjatá tvář, oči, které bez mrknutí sledovaly temný vstup do kostela, ji přiváděly do rozpaků. Vysvobozením pro ni byl Jean-Pierre, který se objevil ve dveřích: „Budova je čistá, pane.“

James Hart škrtl sirkou o škrtátko na malé krabičce, připálil si doutník a vyfoukl oblak kouře, který se v jemném vánku ihned vytrácel. „Tak jo, jdeme dovnitř,“ pronesl bez náznaku jakéhokoli citu. Žádná radost, žádný pocit toho malého vítězství v podobě prázdného kostela, kde budou moci strávit noc.

Celý tým v čele se seržantem následoval Jean-Pierra do útrob kostela, Nathalie jako jedna z posledních. Její dech ztěžkl, nervozita prostupovala jejím tělem s každým schodem, který ji nesl blíže a blíže temnému vchodu do kostela.

Jen na kratičký okamžik se zastavila těsně před ním, aby se nadechla a vstoupila dovnitř. Čekala ji úleva, vnitřek budovy nebyl tak temný, jak se na první pohled zdálo, kostel na první pohled dokonce působil poměrně útulně, až na zatuchlý vzduch, který se jako opar vznášel všude kolem. Kostel byl pravděpodobně zavřený dlouhé měsíce, nebyl nikdo, kdo by otevřel dveře, nebo okna, aby dal šanci vstoupit čerstvému vzduchu zvenku.

Nathalie se zvídavě rozhlížela kolem, jako by v životě nebyla v kostele. Sledovala masivní dřevěné lavice, některé již velmi poškozené, jiné naopak ve slušném stavu. Prohlížela si barvitý oltář, dokonce nahlédla i do napůl rozbořené zpovědnice. Dlouhé minuty marně očekávala příchod kněze, který už se ve svém černém hábitu nikdy neobjeví, aby vyslechl její zpověď.

„Tak sebou pohneme, nemáme na to celý den. Venku se bude každou chvílí stmívat.“ Ozvěna hlasu seržanta Harta se mocně rozléhala celou budovou. Metr devadesát pět vysoký hromotluk stál přímo uprostřed kostela a s jeho typickým kamenným výrazem a doutníkem v ústech se rozhlížel po celém kostele.

Zbytek týmu, ke kterému se vzápětí připojil, se beze slova dal do práce. Seržant Hart, Jacques Moreau, Claude, Cameron, Jean-Pierre, Olivier, Damien, Pierre a Nathalie postupně vycházeli ven do mrazivého počasí k oběma Šakalům, aby z nich vynosili veškeré vybavení nezbytné pro utáboření ve svaté budově. Speciální horské spacáky do extrémních podmínek, pomůcky k rozdělání ohně, konzervované jídlo a v neposlední řadě zbraně a munici.

Nad Novosibirskem se začalo stmívat. Celá skupina se shromáždila uvnitř kostela, aby zabezpečila dveře a všechna okna v přízemí.

„Muró, vezměte sekeru a rozbijte pár těch lavic. Použijeme je na oheň,“ rozkázal seržant.

Nathalie s lítostí v očích sledovala, jak ze vzácných kusů nábytku létají třísky. Každá rána, každé máchnutí sekerou v Jacquesových rukou pro ni bylo jako šíp, který právě zasáhl její křehkou duši. Nikdy by si nepomyslela, že právě ona dokáže být tak lítostivá, když jde o dřevěné lavice. Jako by cítila bolest a společně s nábytkem prožívala každé seknutí, které sekera způsobovala.

Ulevilo se jí, když Jacques konečně máchl nástrojem naposledy a sekeru odložil. Musela však odvrátit pohled, když Jean-Pierre společně s Olivierem a Claudem začali bezcitně kousky rozbitého nábytku pohazovat všude kolem. Všichni tři se podíleli na stavbě ohniště uprostřed budovy, aby tak snížili riziko vzniku požáru. Práce jim šla od ruky a během několika málo minut stálo uprostřed kostela ohniště i s připravenými vidlicemi na kotlík, který Damien Fournier předtím vynesl ze Šakala 2.

Venku se setmělo. Oheň osvětloval prostory kostela a celá budova se v potemnělé atmosféře zdála ještě větší, než ve skutečnosti byla. Praskání dřeva linoucí se z ohniště se rozléhalo celou budovou a mísilo se s tupým cinkáním lžic o hliněné ešusy.

Nathalie nabrala poslední lžíci teplého guláše a tiše polkla. Rozhlížela se po kostele a naslouchala zvukům okolí. Sledovala zbytek týmu sedícího kolem ohniště na svých, napůl rozložených spacácích, vyjma Jean-Pierra, který držel první hlídku. Jeho kroky k nim s dunivou ozvěnou doléhaly od oken svatého domu, jak přecházel z místa na místo. Žádná střelba, žádné výkřiky. V širokém okolí bylo ticho a klid a Nathalie v hloubi duše doufala, že to tak zůstane po celou noc.

Když tým dojedl, všichni se pomalu ukládali ke spánku. Pouze Claude Morel popadl svou pušku FAMAS a vystřídal Jean-Pierra, který se posadil na své, do teď prázdné místo u ohně, a dal se jako poslední člen do jídla.

Všichni kolem se zabalili do svých spacáků a jeden po druhém usínali. Seržant Hart usnul jako první. Nathalie, která tušila, že celou noc pouze probdí, mu jen tiše záviděla.

Natočila se na bok směrem k ohni a pozorovala plápolající oheň. Sálající teplo ošlehávalo její tvář a pohled na plameny ji uklidňoval. Jean-Pierre mezitím dojedl svou porci večeře a než si lehl, přiložil na oheň pár rozbitých částí lavice.

Žár zesílil a donutil Nathalii odvrátit pohled od ohniště. Otočila se na druhý bok a užívala si tepla, které ji hřálo na zádech. Poslední myšlenka před spaním patřila její rodné Francii. Velkolepé Francii, takové, jaká byla před propuknutím nákazy. Vzpomínka na Eiffelovu věž hrdě se tyčící nad střechami domů při ranním rozbřesku. Na park Champ de Mars plný lidí při teplém a slunném letním dni, na rušné ulice plné vozidel, cyklistů a chodců. Dokonce i na úsměv bývalého přítele, na který si tolik přála zapomenout. Nechápala, ale i přes jeho nevěru a zlost, kterou k němu chovala, jí nyní chyběl.

S povzdechem nechala všechny myšlenky a vzpomínky rozplynout. Únava jí doslova zavřela oči a poslala ji tisíce mil daleko od jejího těla až do říše snů. Do říše bez nákazy, bez bolesti a zbraní, daleko od všeho špatného.

3

Je den anebo noc? Kolik je hodin?

Po kryse, která se po ochutnání Vasilijovy krve zmítala v křečích a poté zmizela v útrobách temného skladu, nebyla ani stopa.

Co to k čertu bylo? Když zavřel oči, viděl Vasilij stále toho nebohého tvora, jehož tělo hořelo v křečích na podlaze přímo před ním.

Ačkoli události, které se v posledních hodinách udály, byly více než divné, nebyly pro Vasilije prioritní. Sklad plný konzervovaného jídla opět zel prázdnotou. Bosý muž se znovu vydal na cestu labyrintem chodeb v naději, že najde odpovědi na další otázky, které se od probuzení honily jeho hlavou jako ničivý vír. Nedokázal myslet na nic jiného než na ty proklaté otazníky.

Ze všech sil se snažil zapamatovat si, kolikrát a jakým směrem odbočil, když opustil sklad. Netušil, jak dlouho bude sítí chodeb bloudit a neznalost cesty by byla nepříjemná věc, kdyby ho opět přepadl hlad. Dvakrát doleva a nyní doprava.

Zoufalost se začínala mísit se vztekem. Všechny ty potemnělé chodby byly pro Vasilije na chlup stejné. Studená zem, nouzová světla, ticho a prázdno. Už se ani nenamáhal volat do temného labyrintu, protože věděl, že odpovědí mu bude stále dokola jen ten nejhlasitější zvuk – ticho.

Znovu doprava. Vasilij se na křižovatce na kratičký moment zastavil, aby si připomněl cestu vedoucí zpátky k potravinám. Pravá a levá se slévaly dohromady. Soustřeď se sakra.

Vasilij byl zoufalý, a to ho vyčerpávalo. Sám pro sebe si opakoval, že není možné, aby byl unavený, když je to pouze pár hodin, co se probudil. Probudil uprostřed prázdné místnosti v liduprázdném komplexu chodeb, netuše kde je.

Další dveře, tentokrát pootevřené. Srdce muže v modrém nemocničním hábitu zaplesalo. Škvírou se do černé chodby dralo světlo.

Na první pohled bylo zřejmé, že nejde o další nouzové světlo zavěšené nad dveřmi. Tohle světlo bylo jiné, silné. Vasilij dychtivě rozrazil dveře rukou a vpadl do místnosti. Musel přivřít víčka, aby si jeho oči zvykly na náhlý příval světla a pomalu se rozhlížel.

„Haló, je tu někdo?” Ozvěna jeho hlasu se rozlila do všech rohů místnosti, ale opět nikdo neodpověděl.

Ticho už ho nepřekvapovalo. Překvapením by pro něj naopak bylo, kdyby na své volání zaslechl odpověď.

Zorničky si zvykly na osvětlení místnosti a dovolily Vasilijovi plně otevřít oči. Bílé stěny, šatní skříňky, některé zavřené, jiné poničené a dokořán otevřené, postavené vedle sebe po celém obvodu místnosti. Dřevěné lavičky neúhledně rozestavěné před nimi a podlouhlý věšák, obložený oblečením, postavený uprostřed místnosti.

Oblečení, další úspěch na cestě labyrintem chodeb. Na místě, o kterém Vasilij vůbec nic nevěděl, kromě toho, že se zde probudil zarostlý a zesláblý se ztrátou paměti a že je celý komplex s největší pravděpodobností prázdný.

Vasilij za sebou zavřel dveře, rozešel se napříč místností a začal se rozhlížet po nějakém vhodném oblečení, hlavně po botách. Nohy měl jako kusy ledu a teplá obuv by jim prospěla.

Nejprve se podíval na zem pod věšákem, ale kromě pár kusů oblečení poházených kolem žádné boty neviděl. Postoupil tedy o krok dopředu a jeho oči zamířily přímo do poničených skříněk.

Boty, hned v první z nich. Vasilij neváhal ani na vteřinu a sklonil se pro ně. Jeho nadšení z prvního nalezeného páru bot z něj však vyprchalo po jejich prohlédnutí. Ačkoli od pohledu byly boty pánské, tak malou velikost ještě u žádného muže neviděl. Otráveně jimi mrštil zpět do skříňky a hledal dál. Druhá rozbitá skříňka zela prázdnotou a u třetí se znovu zastavil. Na dně skříňky stál pár hnědých kožených bot. Byly asi jako jediná věc v místnosti úhledně postavené vedle sebe. Vasilij po nich sáhl a posadil se na lavičku, aby si je vyzkoušel. Na bosou nohu se bota obouvala s menšími obtížemi, ale když se mu to povedlo, v duchu zajásal. Bota padla jako ulitá. Vyzul ji a položil před sebe na zem.

Kalhoty, potřebuji kalhoty, opakoval si pro sebe. Otočil hlavu a očima přejel velký věšák z jednoho konce na druhý a zpět. Do oka mu padly černé kalhoty visící asi uprostřed věšáku. Tmavě modré nemocniční oblečení ze sebe rychle svlékl, aby se mohl obléct do teplejších a pohodlnějších kalhot Bylo mu jedno, že jsou o číslo, nebo dvě větší, hlavně, že byly teplé a bez jediné díry.

S novými kalhotami se posadil zpět na lavičku a pustil se do obouvání bot. Pečlivě zavázal tkaničky a užíval si mravenčení nohou, které v teplých botách přicházely k sobě. Dlouhé minuty tam jen tak seděl do půl těla sám se svými myšlenkami a všudypřítomné ticho bylo jeho jediným společníkem. Vzpomněl si na krysu, která mu dělala společnost ve skladu potravin.

Kdepak se teď asi nachází? Co se to s ní k čertu stalo, když okusila tu krev?

Vasilij palcem přejel po pořezaném prostředníčku. Řezná rána od konzervy se již zacelila, stopy po zranění však byly patrné. Je s jeho krví snad něco špatně? Může za to snad ten virus, o kterém se psalo ve zprávě, kterou našel? Otazníky za všemi těmito otázkami ho nenechaly ani na vteřinu v klidu.

Vsedě se napřímil a pohlédl rovnou do otevřené skříňky před sebou. Plakáty nahých žen a světových rockových skupin byla skříňka plná, téměř vytapetovaná. Malé zrcadlo visící na otevřených dvířkách odráželo světlo dopadající na něj od stropu. Co Však Vasilije zajímalo, bylo tričko, které viselo uvnitř pověšené na háčku. Nemůže se přeci vydat dál jen tak do půl těla a svetr, který se mu zalíbil, už když hledal kalhoty, by na holé tělo jistě nebyl příliš příjemný.

Vstal z lavičky, aby si mohl triko lépe prohlédnout. Jen v mžiku se jeho oči otřely o zrcadlo na dvířkách skříňky, když se přiblížil. To snad není možné, zastavil se a zděšeně si odraz v zrcadle prohlédl pečlivěji. Zavřel oči, zatřásl hlavou a znovu pohlédl do zrcadla.

„Tak tohle jsem já?” promluvil nahlas, aniž by si uvědomoval, že otázku pokládá v prázdné místnosti pouze sám sobě. V zrcadle uviděl hubeného, až vyzáblého hnědookého muže, odhadem tak třicetiletého, se zarostlou tváří a divoce rozcuchanými přerostlými černými vlasy. Barva jeho kůže byla nepřirozeně světlá a prosvítající žebra by se dala spočítat. Při pohledu na sebe měl stejný pocit, jako když četl své jméno. Tvář mu byla povědomá, ale nepoznával ji. Věřil tedy kusu špinavého zrcadla a stále si sám sebe se zájmem prohlížel.

Děs v jeho očích zesílil, když došel ke svému levému rameni. Jizvy, škrábance, otlaky a otisky zubů. Jizvy již byly zacelené a vypadaly několik měsíců staré, přesto byly ošklivé. Škrábance sahaly od ramene až po lopatku, potrhané otisky zubů nad klíční kostí vypovídaly o zápasu. Jaké zvíře ho mohlo napadnout? S čím to zápasil? Jsou tyhle jizvy důvodem jeho probuzení zde? Souvisí s I.R.E? S virem, který údajně koluje v jeho žilách? Nové a nové otázky se namotávaly na klubko otazníků v jeho hlavě. Skvělé, zajásal pro sebe, s notnou dávkou ironie, Vasilij.

Sundal tričko z věšáku, vzal do obou rukou a roztáhl před sebou. Sepraná černá barva, velikost by mohla odpovídat té jeho. Přetáhl tričko přes hlavu, ruce provlékl krátkými rukávy a nechal ho samovolně sklouznout po těle. Padlo mu jako ulité. Teď na sebe může navléknout i ten námořnicky modrý, pletený svetr. Byl příjemně teplý, což Vasilije potěšilo.

Konečně mu není zima. Pravou rukou stiskl své zjizvené rameno. I když se škrábance schovávaly pod oblečením, Vasilij o nich věděl, a to ho znepokojovalo. Nešlo jen o ledajaké škrábnutí, ale o zranění, které jistě bylo vážné. Škrábance a otisky zubů se zdály být hluboké, jako od silného a mohutného zvířete. Co ho děsilo nejvíce, byla nevědomost. Nevzpomínal si, jak k jizvám přišel, nevybavoval si tu bolest, ani obraz tvora, který ho napadl.

Jeho myšlenky však náhle utichly. Zadržel dokonce i dech, aby mohl naslouchat co nejlépe. Nevěděl, jestli se mu to pouze zdá, jestli nejde o ozvěnu čehosi v chodbách. Nekonečné vteřiny stál Vasilij Adamov nehnutě u dveří a naslouchal. Čelo měl orosené potem a zvukem si byl stále jistější. Kroky!

Vasilij sáhl po klice a jen na okamžik se zastavil, aby si uvědomil, co chce udělat. Chce otevřít dveře a podívat se, kdo obchází ty temné chodby i za cenu toho, že půjde o další krysu, nebo třeba jiné zvíře. Otevřel dveře a dvěma rychlými kroky se octl zpět na temné chodbě. Rozhlížel se na všechny strany v naději, že zahlédne něco jiného než ty samé chodby, které předtím proklínal. Žádný pohyb však jeho oči nezaregistrovaly. Pokusil se uklidnit a znovu se zaposlouchal. Jeho srdce bilo díky zvýšenému adrenalinu jako o závod. Opět zaslechl kroky, jejich ozvěna vycházela zpoza rohu právě z té chodby, kterou předtím přišel.

Bez váhání se rozběhl chodbou a naděje společně se vzrušením kolovaly celým jeho tělem. Doběhl na konec chodby a zabočil za roh, kde se zastavil. Předklonil se, opřel se o kolena a hluboce vydechoval. Těch pár metrů rychlého pohybu ho vyčerpalo více, než sám předpokládal. Zvedl hlavu a jeho tvář zaplavil úsměv.

Přibližně pět, šest metrů před ním stála zády k němu postava. V záři nouzového osvětlení byl Vasilij schopný poznat, že jde o plešatého muže asi sto osmdesát centimetrů vysokého, oděného v bílém doktorském plášti.

„Haló? Haló, pane?” zvolal ještě stále udýchaný Vasilij. Muž v plášti zůstal stát. Trhavými pohyby hlavou se rozhlížel kamsi před sebe, než se pomalu otočil. Obraz, který tím Vasilijovi naskytl, se podobal noční můře. Úsměv v jeho tváři rychle vystřídala hrůza a zděšení.

Krev.

Celý doktorský plášť byl zepředu potřísněný krví. Vasilij muže sjel očima od bot až po tvář, od které samým zděšením nemohl odtrhnout pohled. Nezdravě bledá barva kůže, ještě mnohem bledší než ta Vasilijova.

Od rtů, přes bradu až na krk viděl Vasilij, stejně jako na plášti, zřetelné stopy krve. Zvedl oči zpět do mužova obličeje. Uhlově černé oči ho přímo zhypnotizovaly. Žádné bělmo, ani barevná duhovka, pouze dominantní černá. Jako nejtemnější diamanty, jako pohled do duše oné postavy.

Muž kolébal hlavou ze strany na stranu a nepřítomně hleděl na Vasilije svýma temnýma očima. Vasilij zůstal stát jako zkoprnělý. Vše v jeho hlavě mu přikazovalo, aby utíkal, ale nohy ne a ne poslechnout, jen dál zděšeně zíral na postavu stojící před ním a sledoval, jak si ho netvor prohlíží.

Nekonečné vteřiny na sebe ti dva jen zírali. Vasilij se zděšením pozoroval stvoření, které vypadalo téměř jako člověk, ale člověkem rozhodně nebylo.

Netvor sebou náhle cuknul a Vasilije tím vystrašil k smrti. Co to k čertu je? Ptal se sám sebe dokolečka, avšak bez jediné odpovědi.

Srdce mu divoce tlouklo, pot mu stékal po čele a také po zádech. V hlavě mu ze všech sil křičel vnitřní hlas, bušil do jeho uší a stále dokola opakoval jediné slovo: Utíkej. On sám nechápal, proč ten hlas neposlechne a prostě se nerozběhne pryč, ale nemohl se pohnout. Stál jako přikovaný a dál nevěřícně a zároveň k smrti vyděšeně hleděl na netvora v doktorském plášti. Ten vyměnil nepřítomný výraz za zamračený a jeho černočerné oči teď probodávaly Vasilije.

Silné hrdelní zavrčení z netvorova nitra jako by vrátilo život do Vasilijových nohou a ten se rozběhl chodbou pryč od té noční můry. Za sebou uslyšel hrozivé skřeky a vrčení, pak divoký dupot.

Zpanikařil a řítil se temnou chodbou rovnou do šatny. Neotáčel se, neodvážil se ani ohlédnout. Vtrhl dovnitř a snažil se za sebou ihned zavřít dveře. Netvor byl však rychlejší a než je stačil Vasilij úplně zavřít, celým svým tělem se do nich opřel.

Dveře se rozletěly a porazily Vasilije, který teď ležel na zemi a plný paniky se rukama odsouval pryč. Nespouštěl netvora, kterého očividně prudké světlo překvapilo, z očí.

Netvor stál ve dveřích, rozmachoval rukama na všechny strany, díval se do stropu a vrčel. Jako, kdyby do něj uhodilo, se ve vteřině uklidnil, a jeho oči zamířily na muže sedícího na zemi. Pootočil hlavu, jako pes, který nerozumí příkazům svého pána a prohlížel si Vasilije. Jeho temné oči se ve světle šatny leskly, jako černé diamanty. Také stopy krve po celém jeho těle, od brady až po kolena, vypadaly výraznější, což Vasilijovi na klidu moc nepřidalo.

Stále se sunul pryč od dveří, jen o něco pomaleji a nenápadněji, když viděl, jak si ho netvor prohlíží.

Co je to sakra? Nějaká bláznivá hra? Nebo snad noční můra? Kdyby ano, chtěl by se z ní Vasilij právě teď probudit. Tolik si to přál, ale nestalo se tak. Nešlo o žádný špatný sen, ale o skutečnost. O hrůzostrašnou skutečnost.

Netvor otevřel ústa a vycenil zuby. Vždy, když Vasilij nabyl dojmu, že víc vyděšený už snad být ani nemůže, to hrůzné stvoření ho odvleklo od pravdy. Nyní se díval do krvavých úst plných vražedně špičatých zubů a v hloubi duše stále doufal, že se brzy z této noční můry probudí.

Byla to jen krátká chvilka. Netvor s hlasitým hrdelním zavrčením vyrazil na Vasilije, natahoval k němu ruce a cenil krvavé zuby. Klekl k němu, popadl ho za hlavu a jeho krvavá ústa se blížila k Vasilijově nosu. Ten se nejdřív silou snažil hlavu odvrátit, až nakonec zatnul pravou ruku v pěst a vší silou udeřil netvora do spánku. Monstrum se svalilo na zem a bolestně zařvalo jako raněné a zároveň rozzlobené zvíře. Jeho zamračené černé oči Vasilije probodly pohledem. Z onoho pohledu ucítil nenávist, kterou k němu netvor chová. Díval se na něj jako na svou kořist, na svůj oběd.

Vasilij musel rychle jednat, netvor se již sbíral ze země a s otevřenými ústy plnými krvelačných a špičatých zubů se chystal k dalšímu útoku. Jen spěšně se Vasilij ohlédl kolem sebe, jestli nezahlédne potenciální zbraň, ale neviděl nic, kromě oblečení poházeného po zemi pod věšákem a kolem něj.

S odhodláním, okořeněným kapkou šílenosti, z plna hrdla zakřičel a holýma rukama vyrazil ke stále otřesenému netvorovi, který se již v kleče snažil znovu se postavit. Vasilij se opět pravou rukou rozmáchl a znovu zasáhl netvora do hlavy.

Když krvelačné monstrum opět padlo na zem, zaklekl nad jeho tělo a s křikem bušil pěstmi monstrum všemi svými silami do hlavy. Přestal až ve chvíli, kdy sebou tělo netvora přestalo cukat. Poté z něj slezl a posadil se do rohu místnosti vedle nehybného těla.

Celý  se  třásl,  cítil  chvějící  se  tělo a  divoce  bušící  srdce.

S funěním vydechoval a pomalu se rozhlížel kolem sebe.

Kolem hlavy netvora byla podlaha zbarvená krví. Jeho obličej byl Vasilijovými ranami celý zdevastovaný a krvavý. Lesk z jeho uhlově černých očí se vytratil a otevřená ústa nevydala již ani hlásku.

Vasilij v šoku pohlédl na své ruce. Byly celé od tmavě rudé krve a třásly se. Zoufale zaúpěl a začal ruce otírat do svetru. Musel své ruce očistit, zbavit se krve toho proklatého monstra. Chtěl mít ruce čisté, musel mít ruce čisté, a ne od krve. Stále dokolečka je obě otíral do svetru a prohlížel si je, aby se ujistil, že jsou opravdu co nejčistší.

Naposledy pohlédl na netvorovu hlavu.

„Co jsi zač?” zeptal se mrtvého těla Vasilij prokřehlým hlasem. Vyděšeně si prohlédl kaluž krve na podlaze řinoucí se z netvorovy hlavy. Poté schoval své ruce v rukávech svetru, zkřížil je na prsou, pokrčil nohy a schoulil se v koutě do klubíčka. Vyděšením začal plakat.

4

Hlasité bouchnutí přerušilo Nathaliin spánek a z její vysněné slunné Paříže ji vrátilo zpět do mrazivého rána v kostele. Mírně nadzvedla hlavu a přivřenýma ospalýma očima se rozhlédla kolem sebe. Probudila se jako poslední.

Oheň uprostřed budovy stále ještě hořel, i když plamen už nebyl takový, jaký zahříval její záda, když usínala. Na okamžik ještě položila hlavu a dovolila si jeden hluboký nádech studeného vzduchu do plic.

Povzdychla si. Zevnitř spacáku nahmatala zip a zatáhla za něj, aby mohla vylézt ven. Jen na kratičkou vteřinu se zastavila v sedu a zatoužila vrátit se zpět do svých snů tam, kde nebyla zima, a svět byl takový, jakým byl před propuknutím té proklaté epidemie.

Kolem ohniště prošly nohy v maskáčích a černých kanadách, a když Nathalie zvedla hlavu nahoru, zjistila, že nohy patří Cameronu Fisherovi, který odnášel svůj sbalený spacák ven do VAB s označením Šakal 1.

Její oči ho sledovaly, dokud nevyšel otevřenými dveřmi ven. Venku již svítilo slunce, jak mohla Nathalie vidět dveřmi, kterými právě vešel Damien Fournier dovnitř.

„Dobré ráno, princezno,“ zariskoval s oslovením a úsměvem na tváři.

Nathalii oslovení zaskočilo, když uvážila, že se neznají déle než týden, ale Damienova dobrá nálada jako by byla nakažlivá.

„Dobré ráno,“ odpověděla Nathalie a opětovala úsměv staršímu z bratrů Fournierových. Damien prošel kolem ohniště a přidřepl u svého batohu, aby z něj vyňal termosku s vodou a uhasil jí oheň. V ohništi hlasitě zasyčelo a bílý kouř stoupal ke stropu kostela.

Nathalii napadlo, že by Damien neměl s vodou tolik plýtvat a že oheň by se jistě dal uhasit i jinak. Nakonec však svou myšlenku polkla, vytáhla studené nohy ze spacáku a začala balit své věci.

O několik minut později už oba Šakalové opět bloudily v labyrintu ulic Novosibirsku a znovu opuštěný kostel nechaly za sebou. V Šakalovi 2 panovala oproti včerejšku uvolněnější nálada, a to Nathalii těšilo. Včerejší ticho a napětí se chvílemi zdálo být nesnesitelné, a tak byla ráda, že dnes už se všichni více usmívají a Pierre dokonce čas od času prohodí nějaký laciný vtípek.

Jak to právě teď asi vypadá v jedničce? Seržant Hart jistě sedí uvnitř s jeho kamenným výrazem a ostatní se bojí nahlas i dýchat. Ta myšlenka Nathalii rozesmála.

Během jízdy však zábava postupně utichala a Nathalie tak opřela hlavu o stěnu transportéru a nechala se kolébat jeho pohybem. Jejich dalším cílem byl Zoo park zde v Novosibirsku.

Cesta od kostela k parku podle odhadů měla trvat přibližně půl hodiny, ale Nathalii přišlo, že už v železném monstru sedí přinejmenším jednou tolik času. VAB nebyl zrovna pohodlný cestovní prostředek. I když byly lavice uvnitř jemně polstrované, neposkytovaly ani omylem tolik komfortu, kolik by se dalo očekávat. Vnitřek celého stroje byl stísněný a pasažéři sedící naproti sobě o sebe doslova tloukli koleny.

Jedinou Nathaliinou výhodou byla její výška. Byla o hlavu menší, než všichni ostatní členové mise, a tak se mohla alespoň narovnat. Naproti tomu Jean-Pierre se svou výškou přes dva metry seděl v transportéru stále skrčený s nohama v nepřirozeném úhlu. Při pohledu na něj Nathalie usoudila, že si vlastně nemá důvod stěžovat. Zavřela oči a ponořila se do svých myšlenek.

Co je asi čeká v Zoo? Uvidí Nathalie nějaká zvířata, ať už zdravá, či nakažená? Co doktor Boris Ivanov očekává, že v podzemní laboratoři pod parkem najdou? Lék? Lék na virus I.R.E? Vědce, kteří usilovně pracují na vyléčení světa? Pár bláznivých doktorů, kteří se v laboratoři jen zbaběle schovávají? Nebo nenajdou vůbec nic? Nathaliiny myšlenky ji téměř pohltily. O zadání mise nevěděla zhola nic a nevědomost k ní přiváděla všechny známé pocity.

Naděje se mísila se zoufalostí, radost šla ruku v ruce se smutkem a vztekem. Nakonec dospěla k názoru, že bude nejlepší na nic nečekat a prostě se nechat překvapit. Dokud neobjeví to, co mají, stejně to budou jen bláznivé odhady v její hlavě, které ji rozrušují.

„Vypadá to bezpečně, ale stejně buď opatrnej, Vincente.“ Hlas seržanta Harta zapraskal ve vysílačce a opět utichl.

Olivier zpomalil a téměř krokem následoval Šakala 1. Jean-Pierre se opět vytáhl polovinou těla ven a s kulometem prohlížel okolí kolem dokola transportérů.

Když pohlédl dopředu na Šakala 1, uviděl, že Claude Morel dělá to samé. Vyměnili si jen letmý pohled a opět se plně ponořili do pozorování okolí. Z městských ulic vyjely transportéry na hlavní silnici, odkud měli Jean-Pierre s Claudem a také oba řidiči výhled na cíl jejich cesty, velkou modrou hlavní budovu Zoo parku.

Nathalie sebou cukla, když jí něčí ruka přistála na rameni.

Nathalii bylo jasné, co se děje a strach ovládl celé její tělo.

Jsou tady.

5

6

7

8

9

Ocelová dáma

Table of Contents

Subjekt

Věnování

Motto

Oheň a led

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Ocelová dáma