Jak to chodí u Pěnkavů

Iva Doudová

… pro Adama …

Návštěva až z Prahy

Že k Pěnkavům přijede návštěva, se postupně od Máni Pěnkavové dovídali všichni sousedé, kolegyně z práce i docela neznámí lidé ve frontě v mlékárně. S vůní kysaného zelí ze sudu, podmáslí v konvích a olomouckých syrečků pod skleněnou poklicí se mísila informace, že pražáci přijedou až z Prahy.

Příprava na návštěvu byla velkolepá, uklízelo se několik dní. Kam oko pohlédlo, vše je důkladně vypucováno, nikde ani smítko prachu.

Kliky u dveří i u oken jsou vyleštěny Sidolem a zbytkem rukávu kostkované flanelové košile, kterou Karel Pěnkava dřív tak rád nosíval.

„Raději se nedívejte ani do zrcadla, aby se nezakalilo,“ nabádal Karel dceru Danušku a syna Vašíka, „dýchejte jen mělce, ať nevzniká pára a zrcadlo se nezapotí.“

Máňa zavelela: „Zákaz otvírání šuplíků a skříní! Na gauč a židle nesedat, ať nezmuchláte potah a polštářky! Nepít, skleničky jsou naleštěný! Buchta se nakrojí až před návštěvou!“

Přísné embargo vyhlásila na používání nevhodných slov. To platí hlavně pro Vašíka, který dokáže vsunout slovo vole několikrát i do holé věty.

„Vašíku, nechceš raději jít dnes na hřiště o trochu dřív? Aby ses tu s náma nenudil,“ zeptala se.

Vašík je rád, že unikne návštěvě, která ho nezajímá. S radostí souhlasí.

***

Rychle se oblékl do včerejšího propoceného trička a tepláků s vytahanými koleny. Otevřel šuplík s ponožkami.

Ponožky z přeplněného šuplíku vybobtnaly. Přehrabuje se v nich, až se mu podařilo spárovat světle modré, ale vzápětí zjistil, že na patě je jedna prodřená.

„Ty vole, díra.“

„Vem si jinou modrou. Modrá jako modrá,“ radí Karel.

Vašík našel ponožku modrou, ale s proužkem: „Ty vole to by šlo.“

Chce zavřít šuplík, ale nezdařilo se. Několik ponožek přelézá přes okraj, jak hadi z terária. Máňa přiskočila a pod tlakem je našťouchala zpět.

Vašík si natáhl každou ponožku jinou, nazul kopačky, popadl merunu, rozloučil se a zabouchl za sebou dveře.

Máně se ulevilo, jednu pohromu se podařilo zažehnat.

Zbytek rodiny se převlékl do svátečního oblečení.

„Hlavně vynechat politiku, Karle, nevíme jak na tom pražáci jsou.“

„Jasně Máňo, vyberu něco ze svýho repertoáru,“ svraštil čelo a zapřemýšlel, „můžeš třeba ukázat večerní šaty, co sis ušila.“

A už si Máňu představuje, jak vyndává šaty ze skříně, přikládá na tělo a přehrává svoji naučenou roli, jak sehnala látku v kazáku pod pultem a přitom na ní nenašla žádný kaz. Několikrát párala zip a těžko se jí vsazovaly rukávy.

„Co bych ukazovala šaty do divadla, přece se nebudu chlubit. I když pražáci chodí oblečený dost usedle, žádný šmrnc to nemá. Ale máš pravdu, ty šaty se mi vážně povedly.“

Zasnila se.

Danuška očekává dárek: „Copak mi asi přivezou?“

„Raději s ničím nepočítej, ať nejsi zklamaná. Karle, napsal jsi jim, jak Danuška ráda nosí culíky stažený gumičkou s kuličkama?“

„Jasně, ale o barvě jsem se raději nezmínil, aby to nebylo moc nápadný, jako že napovídáme. Snad jim to dojde. Na barvě nezáleží, hlavně ať má holka radost.“

„Kde jsou? Taková doba, měla jsem strach, že přijedou na oběd a budeme je tu mít k večeři. Kdyby jeli vlakem, už dávno jsou tady. Maji nový auto, potřebujou se pochlubit. Aby se jim tak cestou zadřelo nebo přestaly fungovat brzdy,“ podle se usmála, „no co, o to by tu byli dřív.“

Vyklonila se z okna.

Karel si ke své nelibosti představil, jak se s návštěvou dělí o vařený bůček natřený velkou vrstvou česneku a obalený pálivou paprikou. K tomu přikusují kyselé okurky pěkně křupavé, co Máňa vloni zavařila a měkký chléb s propečenou kůrkou, který Vašík dopoledne přinesl z Konzumu ještě teplý.

Hodně se vyklonil z okna vedle Máni.

„Chceš přepadnout? Ještě kvůli nim zválíš záhon s pivoňkama.“

„Nějaký auto přibržďuje u vrátek. Myslíš, že jsou to voni?“

„Jasně, zahlídla jsem její kostěný brejle. Vypadá v nich hrozně, hlavně že mají novou herku. Podívej, na tu vyblitou barvu.“

Než pražáci zastavili a zaparkovali auto v boční ulici, Pěnkavovi vyběhli z domu a u vrzajících vrátek, které se už pomalu rozpadají, návštěvu vítají.

„Dobrý den, dobrý den. Už jsme se vás nemohli dočkat,“ Máňa objímá a pusinkuje pražandu, pak se vrhla na pražáka.

Karel oběma podal ruku.

Danuška vyfikla pukrle. Přitáhla si nad ušima culíky gumičkou s červenými kuličkami, zprudka zakroutila hlavou, až vlasy lítají vzduchem a plácají přes obličej.

Pokukuje po kabelce, co pražanda drží v ruce. Zvědavostí se nemůže dočkat, s jakou barvou kuliček, které dostala od tak vzácné návštěvy, se pochlubí kamarádkám.

Než vešli do domu a po schodech vystoupali až k bytu, Máňa návštěvu celou dobu hlučně vítá, aby sousedi věděli, že pražáci jsou tu.

„Pojďte dál. Ještě jednou vás vítáme, už jsme se vás nemohli dočkat.“

Návštěva se chce zout na chodbě před dveřmi, ale to Máňa rezolutně zamítla.

„Ať vás to ani nenapadne, až v předsíni na koberci nebo nám na studených dlaždicích ještě nastydnete.“

Všichni se zouvali v úzké předsíni mačkající se jeden na druhého. Pak Máňa pompézně otevřela vysoké dvoukřídlé dveře do kuchyně, jako by měl dovnitř vpochodovat prvomájový průvod.

„Posaďte se.“

Ukázala na nové dřevěné židle s naducanými polštářky s povlaky ušitými ze stejné oranžové látky jako závěsy. Uprostřed stolu s nažehleným ubrusem bez jediného faldu, čekala na nakrojení třená bábovka.

Karel postavil vodu na kávu.

Vůně kávy provoněla celý byt.

Danuška s nedočkavostí čeká až pražanda otevře kabelku a vyndá dárek, na který netrpělivě čeká. Pražanda po chvíli kabelku otevřela, vyndala kapesník a vysmrkala se.

Danuška posmutněla.

„Máte krásně vymalováno, a ten jemný váleček,“ obdivovali pražáci, „nechali jsme si vytapetovat.“

„To muselo bejt hodně drahý. Nám vymaloval malíř Jarda Poláček.“

Máňa významně pomrkává.

„Jen za pivo a kus toho žvance,“ doplnil Karel.

„Cigarety jsem mu nekoupila, aby nám to tu hned nezasmradil. Stejně si zapálil, až mě to dávilo.“

Přiložila ruku před ústa a začala pokašlávat, aby předvedla, jak trpěla.

„Měli jsme si raději dát vymalovat,“ litují pražáci, „škoda, že bydlíme tak daleko. Myslíte, že by nám ten váš malíř Poláček přijel do Prahy taky tak hezky vyválečkovat?“

Máňa se zalekla.

„Zeptám se, ale nevím, nevím.“

Věděla, že se ptát nebude. Ty by se divili, kdyby k nim Jarouš přijel už v podroušeném stavu s flaškou rumu v ruce. 

Máňa se už k ožralému Poláčkovi nechtěla vracet, a aby odvrátila pozornost, začala pomlouvat sousedy.

„Představte si, ty nad náma, když malujou tak ani nesundaj obrazy a neodtahujou skříně. Jen to kolem objedou štětkou a je vymalováno. No děs a hrůza. A ty vedle sundaj obraz, vytrhnou ze zdi skobičku, ďouru zasádrujou, přemalujou a o kousek dál zatlučou a znova pověsí.“

Karel zavtipkoval: „Za pár let se budou chodit dívat na obraz k nám. Dobrý den paní Pěnkavová, mohla bych utřít váš prach na našem obraze?“

Máňa vzala do ruky kleštičky na cukr: „Z Německa.“

„Východního,“ upřesnil Karel.

„Kde máte Petříka, proč taky nepřijel?“ ptá se Máňa zvědavě.

Máňa rychle převzala iniciativu: „Naše děti jedou na pionýrský tábor.“

Karel povzdechl.

Odměna bude sladká

Čikitaka

Rádio

Karle, jsi koza!

„Salut“

Babičky

Máňa

Fotografie

Copyright