Sněhurka jablka nebaští

Petra Stehlíková

Prolog

(Aneb kecy na začátek)

Oligofrenie, neboli porucha intelektu, se kdysi rozdělovala na tři stupně:

1)debilita

2)imbecilita

3)idiocie

Jednotliví zástupci se pak samozřejmě nazývali:

1)debil

2)imbecil

3)idiot

Někteří z rodičů tyto výrazy posléze převzali, aby ohodnotili vývojový proces svého vytouženého potomka. Většinou se tak dělo hlasitě za přítomnosti celé ulice, ne-li rovnou města.

Ani můj táta nebyl výjimkou. Vždycky se snažil zapadnout a nevyčnívat, abychom působili jako „normální“ rodina. Slovo „debil“ jsem od něho poprvé zaslechla ve svých čtrnácti letech, kdy mě načapal s cigaretou v puse a čerstvě ohořelou ofinou.

Od tý doby jsem si dávala sakra dobrýho majzla na levný zapalovače a tátovu pracovní dobu.

Podle svého zákonného zástupce jsem debilitou trpěla dalších několik měsíců, než mi byla diagnostikována imbecilita a já ponížila na imbecila.

Bylo mi patnáct a svejm vlasům jsem darovala růžovýho ježka.

Idiocie mi byla přisouzena v šestnácti letech, kdy mě málem vyloučili ze školy poté, co jsem v doprovodu svých nerozlučných přátel Holly a Bradleyho profesorovi francouzštiny vyměnila židli za záchodovou mísu a upozornila ho tak na jeho problém s prostatou.

Tatík celej následující rok každýmu dychtivě vyprávěl, že má doma vlastního Idiota.

Jeho naději, že navzdory snížené inteligenci vyrostu v normálního člověka, jsem mu vzala krátce po svých sedmnáctých narozeninách. Jednoho sobotního rána jsem domů dorazila v doprovodu dvou fešných policistů, kteří mě potkali na noční hlídce v momentě, kdy jsem si uprostřed silnice urputně vzpomínala na svoje jméno.

Samou vděčností, že nemusím jít pěšky, jsem jim pozvracela auto.

Jelikož měla oligofrenie pouze tři stupně, táta neměl jak slovně vyjádřit poruchu mého intelektu a tak jen mávnul rukou a na zbytek víkendu se zavřel do svého pokoje.

Jeho motto pro další měsíc znělo: „Co jsem komu udělal?“

V současné době se ale tyto stupně již nepoužívaly a byly nahrazeny lehkou, střední, těžkou a hlubokou mentální retardací. Přizpůsobila jsem se a vnímala každou změnu.

Téměř každé ráno jsem se budila s nadprůměrnou inteligencí.

Vejška mýho IQ dost závisela na hladině alkoholu v krvi.

Do práce jsem většinou dorazila s průměrnou inteligencí, která v průběhu dopoledne klesla na podprůměrnou. V poledne jsem procházela hraničním pásmem a zaměstnání opouštěla s lehkou mentální retardací, čímž se cesta domů stávala zdlouhavou a někdy dokonce život ohrožující.

Až zas narazím na nějakýho trotla, terej mi bude tvrdit, že práce s lidma je zábava, fláknu ho po hlavě.

Pakliže se mí spolubydlící rozhodli pro návštěvu jednoho z blízkých barů, toho samého dne jsem zakusila i středně těžkou retardaci dost často zakončenou těžkou.

Ale včera… včera jsem se poprvé dostala do hluboké mentální retardace. A tohle byl důsledek.

1.

Tohle prostě nemohla bejt pravda!

Místo obvyklého pátečního vymetání klubů jsem ztuhle seděla na jakési posteli v jakémsi hotelu, do kterého jsem byla tajně přivedena jakýmsi svaly nabušeným monstrem a celá vyklepaná čekala na jakéhosi zbohatlíka. Zmalovaná, polonahá, s černou parukou a tolika mašlemi, že by šestiletá holka pukla závistí. Zírala jsem na sebe do zrcadla neschopná uvěřit, v jak šílené situaci jsem se ocitla.

Vidět mě máma, sama by si vykopala hrob.

„No, zrcadlo, tak spusť!” zaskřehotala jsem.

Buďto mi hráblo nebo konečně začala účinkovat finská vodka, protože jsem na vlastní oči viděla, jak se zrcadlo zatřáslo. Jestli se tak stalo smíchy, či strachy, se nedalo posoudit. Vzhledem k tomu, co jsem měla na sobě,…

Nebo spíš neměla.

…připadaly v úvahu obě možnosti.

Tak tohle vypadá na velký průšvih, Charlie! Fakt velký!

Byla jsem praštěná. A hodně. Sexy kostým legendární ženy od sedmi malých mužů, z něhož vykukovaly podvazky, jsem na sobě rozhodně neměla poprvé. Ani tu trapnou černou paruku s mašlí nebo bižutérií olepenou škrabošku. Dalo by se říct, že jsem v tomhle oblečku strávila podstatnou část svého života. Jenomže nikdy v takové situaci. Nikdy jsem se necítila tak trapně. Až teď. Začala jsem se modlit, aby mě tahle noc psychicky nepoznamenala do konce mého života.

Podrbala jsem se pod parukou a postavila se. Na přehnaně vysokých červených lakovkách jsem se snažila doploužit k oknu. Zjištění, že se nacházím v prvním patře, aniž jsem cestou po liduprázdných chodbách zaznamenala schodiště, mnou drsně otřáslo. Nadzdvihla jsem jednu z okenic a vystrčila hlavu. Dole pode mnou se hromadily listnaté keře, což byla alespoň malá záchrana v případě, že bych nedokázala rychle slézt a musela seskočit. Zas taková výška to nebyla, ale…

Lehké zaklepání na dveře mi málem způsobilo infarkt. Nadskočila jsem a praštila se do hlavy.

A bylo to tady!

„Moment!” zařvala jsem vyděšeně, jakoby mě někdo právě píchnul vidličkou do zadku.

S ránou jsem zavřela okno, doskákala zpátky k posteli a kopla do sebe zbytek vodky. Ještě nikdy v životě jsem se netoužila opít tak, jako právě teď. Švihla jsem sebou na postel a chvíli podržela vzduch v plicích, než jsem zakňučela to osudné:„Vstupte!”

Srdce mi v hrudníku tak usilovně pumpovalo krev, že jsem čekala, kdy to odpíská.

Těsně předtím, než se otevřely dveře, jsem ještě pro jistotu hrábla pod polštář a s úlevou nahmatala mobil. V takhle šílených situacích, kdy jsem totálně propadala panice, jsem měla ve zvyku zapomínat na nejdůležitější věci. A tím nejdůležitějším činem tohoto „slavného“ večera, bylo pořídit osudovou fotku.

Se staženým hrdlem jsem sledovala, jak ON vchází. V pokoji svítily jen dvě lampy a celý tenhle luxus byl ponořený do šera, takže jsem mu pořádně neviděla do obličeje. Pozorovala jsem štíhlou vysokou postavu, jak prošla futrem a dveře za ní se zavřely. Trochu jsem si oddechla. Ani jsem se Bradleyho nezeptala, jak je jeho šéf starý. A tenhle vypadal mladý. Neměla hůl, nehrbil se, nekulhal…

Nerada bych tady sváděla důchodce s nefunkčníma plícema!

Zůstal stát u dveří, ruce v bok a s hlavou na stranu mě pozoroval.

„Ahoj,” zahlásil hravě.

No… nazdar!

„Ahoj!” zachraptěla jsem a doufala, že to znělo o dost líp, než hlas, kterým jsem v práci po telefonu lidi posílala do háje.

Udělal dva kroky ke mně a znovu se zastavil.

„Sněhurka?”

„K vašim službám, pane,” vyplivla jsem bez rozmyslu. Opožděně mě napadlo, že jsem se na tuhle chvíli měla nějak připravit. Aspoň se někoho zeptat, jak taková placená společnice mluví. Jak se hýbe, jak flirtuje.

Ale to já ne. Já radši pokračovala v sebevražedný chlastačce.

Vykořisťovatel chudého lidu se zběžně rozhlédl po pokoji. „Kde máš trpaslíky?”

Z obavy o svůj krk jsem se raději překulila zpátky na břicho. „Mary Poppins byla tak hodná a vzala to dneska za mě. Znáš to… Uvaří jim, uloží je a přečte i pohádku.”

Nepatrně zvrátil hlavu dozadu a zasmál se. „To je od ní velice milé,” předl a s rukama v bok popošel o další krok ke mně. „To bychom jí měli poslat nějaký dárek.”

Pro mě by bylo největším dárkem, kdyby se tady zbohatlík svlíknul, já ho svým mobilem zvěčnila a pak zdrhla!

Skrblíkovy oči po mně klouzaly natolik nestydatě, až jsem si začala představovat, jak mu jedno z nich vypadne. Pak udělal několik zbylých kroků, odložil sako a posadil se na protější pohovku. Jedním pohybem si rozvázal kravatu a hodil ji za sebe.

Chlapec si očividně dělal pohodlí, zatímco mě se zmocňovaly epileptický křeče.

„No… Sněhurku jsem v posteli ještě neměl,” informoval mě laskavě, když se uvelebil a dlouhé ruce natáhl přes opěradlo.

Bejt jím bych se moc netěšila.

„Tak si užiješ svoje ‚poprvé‘, zlato. Jsem tvůj narozeninový dárek a jsem jen tvá,” chrlila jsem ze sebe. Nikdy jsem nebyla vlastníkem podmanivého hlasu, ale tohle začínalo připomínat záduchu.

I majitel velkého množství liber si všiml mé hlasové indispozice.

„Jsi nervózní?” zeptal se a mírně se předklonil, aby na mě líp viděl.

„Trochu,” vykuckala jsem odpověď.

„Kolik ti je?” pokračoval v „seznamování“. Pravačkou si rozepnul dva horní knoflíčky u košile a pak se vrátil zpět do své rozvalené pozice.

„Dvacet tři,” přiznala jsem popravdě.

Celou tuhle akci jsem si představovala jinak. V mých plánech jsem nebyla tak šíleně nervózní. Jenomže v mých plánech jsem ještě nevěděla, jak šíleně trapně se budu cítit polonahá před chlapem, kterého jsem nikdy neviděla, a který si mě bude beze studu prohlížet. Ve finále jsem mohla být ráda, že jsem rovnou nebulela.

„Řekli mi, že jsi zkušená,” upozornil mě poněkud rozladěně.

No… co na to říct? Ta, která tu měla doopravdy být, zkušenostmi určitě oplývala. Pravděpodobně se jednalo o odbornici na Kámasútru s nekonečnou sexuální fantazií.

Místo ní jsem se tu ale vylíhla já – individuum, který se po ránu nezvedlo ze dřepu.

„To jsem!” zahlásila jsem přesto hrdinně.

A fakt byla! Ale v nonstop pařbách, které končily sebevražednými sázkami.

„To doufám,” odtušil.

Nastalo ticho. Asi se ode mě očekávalo, že ho nějak začnu svádět. Vůbec mě nic nenapadlo. Tak nějak jsem tipovala, že pokec na celosvětově oblíbené téma „Star wars“ asi nebude to pravé, co by ho roztoužilo. Věděla jsem, že Holly by si s touhle situací poradila daleko líp.

Na sucho jsem polkla a použila její slova. „Ještě nikdy jsem neměla někoho, jako jsi ty.”

„Jak to myslíš?” zabručel nepochopeně.

„No… někoho tak vlivnýho.”

No jo!

Pusa se mu trhala v širokém úsměvu a chlapec se nepatrně ošil.

Přesně tak! Budu mu masírovat ego. To mají chlapi rádi, ne?

Zatímco mi očima svlékal zbytky oblečení, přemýšlela jsem, jak se konečně dostat k tomu, proč jsem tady vůbec byla a jak obejít to, kvůli čemu jsem tu měla být. Nakonec jsem se odhodlala, seskočila z postele a zamířila k baru následovaná jeho pohledem.

Co se mu asi tak honí hlavou?

Prasečinky, Charlie, prasečinky! Ani to nechtěj vědět!

Vytáhla jsem vychlazenou láhev šampaňského a zády k němu naplnila dvě skleničky. Ruce se mi třásly tak, že jsem sotva trefila. Opatrně jsem vylovila z pravé kapsičky bílou pilulku a lehce ji rozdrtila mezi prsty. Se zadostiučiněním jsem sledovala, jak se prášek rozpouští mezi bublinkami.

Ještě chvíli, Charlie, ještě pár minut a budeš to mít za sebou!

Nadskočila jsem v momentě, když mi jeho teplá ruka přistála na holém zadku. Ani jsem neslyšela, když vstal a přešel ke mně. Dost jsem se vyděsila, že mě viděl, jak mu něco sypu do pití.

„Sundej si ty kalhotky!” zachraptěl se rty přitisknutými na mé ucho.

To jako myslel vážně? Přece si před cizím chlapem nestáhnu spoďáry!

Pomalu jsem se otočila a ruku mu položila doprostřed hrudi, abych mezi námi vytvořila nějaký prostor.

„Vydrž, lásko. Spěcháš někam?” škytala jsem hlasem o celou oktávu vyšším, než byl normálně.

Na druhou stranu… takhle zblízka… jsem musela uznat, že Bradlyho šéfík nebyl vůbec k zahození. Vysoký, světlejší vlasy, rovný nos, dvě oči přiměřeně od sebe vzdálené, dvě uši, jedna pusu. Něco kolem třiceti, věk tak akorát.

Už se mi v hlavě rozjížděl film pro dospělé, kde by on hrál hlavní mužskou roli a já tu ženskou,…

Odehrávalo by se to v první polovině 19. století, mě by unesli místní vyvrhelové, protože bych byla děsně krásná, on by mě zachránil a pak by se se mnou někam zašil! Minimálně na tejden! Jo!

… když mnou problesklo takové to nepříjemné poznání.

Kde já ho jenom… ?

„Dobře. Počkám, až se trochu uvolníš. Máme na to celou noc,” zazubil se.

Křečovitě jsem zachrčela a vydala neidentifikovatelný zvuk na hony vzdálený lidskému smíchu.

Jasně! Trochu se prospíš a ráno budeš koukat!

Pak jsem se otočila zpátky pro skleničku a dávala si sakra dobrý pozor, abych je nepomíchala. Taková nehoda by mi byla podobná. Bylo by fakt tristní, kdybych nakonec usnula já a on by si se mnou dělal, co chtěl.

„Šampaňský nepiju,” zavrtěl hlavou a odtáhl se, jako bych mu vnucovala plnotučné mléko.

Málem mi ta sklenička vzteky praskla v rukách.

Jak nepije? Dala jsem mu do ní ten prášek! To ho mám teď jako praštit po hlavě?

Polilo mě horko.

„Nalej mi nějakej bourbon!” Jedním tahem mě přetočil k sobě zády a na zadku mi tvrdě přistála jeho dlaň, až to mlasklo. „Šup!”

Užasle jsem zírala na skleničku se šampaňským ve své ruce. Když mi na zadek dopadla druhá rána, spolkla jsem veškerou sebeúctu a rozpohybovala se, abych udělala to, co po mně chtěl. Mezitím jsem se usilovně snažila vymyslet plán B. Obličej pod škraboškou se mi nechutně potil.

Měla bych vyklopit pravdu? Nebo bych si měla odskočit na dámy a pak zdrhnout? Měla bych ho fakt něčím sejmout? Třeba tou lahví od šampáňa?

Pohled mi náhle padl na kravatu ležící na zemi jen kousek ode mě. Okamžik jsem sledovala, jak do sebe lije ten předražený patok. Když odložil skleničku, chňapla jsem ho za košili a nasměrovala k posteli. Svalil se na ni a já se vyhoupla na něj. Jeho ruce mi opět přistály na zadku a prsty se mi zaryly do kůže, když si mě přitáhl těsně na sebe. Chtěl mi očividně ukázat, jak moc je připravený a čím se může pochlubit.

A že se chlubit mohl!

Vypadalo to, že chlapec měl dar od samotného Boha! Hotový Everest. Na takové chlapy by si člověk měl vzít horolezeckou výstroj a možná i kyslíkovou bombu, aby mu tam nahoře nedošel vzduch. Musela být fuška se na tohle vyšplhat. A co potom ty výstupy a sestupy! S ním bych se asi opravdu jukla nad oblaka a to doslovně.

Skoro jsem si začala samou radostí pískat, než mi došlo, že z toho stejně nic mít nebudu.

„Už začni, sakra! Nebo bouchnu do kalhot!”

To bouchneš! Jenomže to už já tady nebudu!, potvrdila jsem mu v duchu jeho domněnky.

„Na hraní máme celou noc!” pokračoval, zatímco mi okusoval obličej. „Teď to ze sebe potřebuju dostat, kotě!”

Abychom si to ujasnili: On měl celou noc. Já měla sotva půl hodiny.

Pracně jsem se mu vykroutila ze sevření a sklouzla z postele. Když po mně chmátnul, uskočila jsem.

„Co to, sakra…!” vystřelil po mně nabroušeně a svraštil obočí.

„Vydrž!” zasmála jsem se a odběhla pro kravatu.

Se smíšenými pocity mě pozoroval, když jsem se k němu blížila a vázanku uhlazovala.

Posadil se na posteli a nevrle kývnul k mým rukám. „Co chceš dělat?”

Znovu jsem se na něho vyhoupla a dlaněmi ho zatlačila do lehu. Uchopila jsem jeho zápěstí a přitiskla je ke kovové pelesti. Ozdobné tyče k něčemu takovému přímo vyzývaly.

„Sněhurka si chce hrát,” sdělila jsem mu velkoryse. „Budeš spokojený. To ti slibuju.”

A já taky, až mu stáhnu kalhoty a konečně pořídím fotku! Pak zdrhnu a vykořisťovatel si tu pro mě za mě může bouchat celou noc!

Ke své smůle jsem ucítila odpor a o chvíli později mi jeho ruce zase drtily zadek. Everest povyrostl.

„Když něco takovýho dělám, tak rozhodně nejsem ten, kdo je svázanej!” vyštěknul na mě a bylo vidět, že jen stěží v sobě dusí vztek nad mými průtahy. „Tady poroučím já! Ty jsi placená, tak si to laskavě uvědom!”

Zadržela jsem dech, abych mu nezačala líčit, co všechno si o něm myslím já. „Mně ale řekli, že se ti to líbí, ale že se stydíš,” lhala jsem za pochodu a čekala, jestli moji lež chroupne.

Okamžik na mě nevěřícně zíral, než mu k mé úlevě padla hlava zpátky do polštářů a on krátce zavřel oči.

„By mě zajímalo, kterej debil ti tohle řekl?”

„Jména nejsou podstatný,” chrlila jsem z obavy, že to nevyjde.

„Ty mi teda dáváš! Fajn, tak mě svaž, ale ať to stojí za to!”

Samou radostí, že plán B vyšel, jsem si málem začala mnout ruce.

„Nebudeš litovat!” slibovala jsem možná až moc horlivě. „Zažiješ ohromující překvapení! To, co ti udělám já, ti neudělal nikdo přede mnou!”

Bylo úlevné po tak dlouhé době v tomhle pokoji vyslovit pravdu. Měla jsem pocit, jako bych tím krátkým přiznáním, pod kterým si on představoval kdoví co,…

Což byla jeho blbost!

…do sebe napumpovala nový příval energie.

„Ale sundej si tu hovadinu z obličeje! Chci ti vidět do očí.”

Jeho rozkaz jsem ignorovala. Tetelila jsem se v duchu nad výsledkem plánu B.

Ten chlap byl fakt debil a Bradley měl fakt pravdu!

A nepomohly mu ani ty jeho miliony, ani ten jeho pěkný ksichtík. Napadlo mě, že bych mu při odchodu mohla vrazit pár facek a věnovat mu to jako dárek. Zasloužil by si to. Možná by taky jednou ve svém životě dostal něco upřímného. Těch pár pleskanců by bylo totiž od srdce.

Dala jsem si záležet a uzly na zápěstích pořádně utáhla. Doufala jsem, že až za to začne škubat, tak ta jeho drahá kravata vydrží. Kdyby ne…

Zatímco jsem se mu uvelebovala na kyčlích, s potlačeným smíchem jsem sledovala, jak zvrátil hlavu, zavřel oči a zavzdychal.

No, očividně mu stačilo málo.

Uchopila jsem jeho košili u krku, pohlédla mu do očí a sebejistě trhla. Knoflíčky se rozlétly po pokoji.

Kromě jednoho, kterej mi málem vystřelil oko.

„Au!” zaječela jsem.

To místo knoflíků nosí miniaturní titanový střely?

Oční bulvu jsem měla v jenom ohni a neviděla na ní. Tou druhou jsem zaregistrovala, jak mě s povytaženým obočím sleduje.

„Seš v pořádku?” zeptal se pobaveně.

Jen tak tak jsem se ovládla a nezačala nadávat. Ukazováčkem jsem zkontrolovala, jestli jsem stále vlastníkem jednoho páru očí. Když se mi konečně podařilo zaostřit, nasupeně jsem sledovala tu nádheru, která se mi rozprostřela před očima. Frajer posiloval. A ne málo. Skoro jsem se rozbrečela vzteky, když na mě vyskočily ty jeho břišní svaly.

Cha! Prej pekáč buchet! Tohle byly hotový hrozny! Přezrálý a pěkně nad sebou naskládaný! Co mutter příroda vzala mně, šoupla bez výčitek jemu! A že mi toho vzala hodně!

Vzpomněla jsem si na svého ex, který na mě vždycky vyvalil ten svůj polštář.

Proč já nikdy nemůžu vychytat kluka s takovýmhle břichem?

Napadlo mě, že bych se přeci jen chviličku zdržela. Krátce. Jen pár minut. Že bych si pohrála…

Drž se plánu, Charlie!

„Pokračuj,” pobídnul mě, když jsem se zarazila s otevřenou pusou a vyplazeným jazykem nad jeho břichem.

Aspoň jsem si dovolila mu na něj přiložit dlaně a vnímala ty skvělé svaly. Zatlačila jsem a ruce mi k mému údivu nezmizely v lipidech, jak jsem na to byla zvyklá.

„Sundej si to z obličeje!” opakoval nedočkavě a přerušil tak moji duševní hádku. „Chci tě vidět!”

Jeho příkaz jsem opět nechala bez odpovědi a vrhla se na poklopec. Stáhla jsem mu kalhoty i s boxerkama. Na jeden zátah až ke kolenům.

Jen s velkým sebezapřením jsem pokračovala a předklonila se, abych vylovila mobil zpod polštáře. Když jsem ucítila na krku jeho jazyk, mozek mi explodoval a rozum sebou švihnul.

Vůbec jsem nechápala, jak k tomu došlo, ale o pár sekund později, jsem se po něm sápala a naprosto zapomněla na fakt, koho tu nestydatě ochmatávám. Rukama jsem šátrala po jeho těle a zatínala nehty do svalů neschopná uvěřit, že tahle paráda leží pode mnou.

„Neměla bych… “

„Vím!” zašeptal do mých úst bez dechu. „Kašli na to!”

Očividně jsme každý mlel o něčem jiném, ale na tom nezáleželo. Ta mrcha ruka, která ještě před chvílí byla pod polštářem a lovila mobil, bloudila po jeho úchvatném břiše a počítala svaly. Byla to až pachuť mojí rtěnky, kterou jsme oba měli rozmazanou po pusách, a která mě přivedla zpátky do reality. Kdyby ne…

Tak by dostal to, za co jeho kámoši zacvakali.

„Rozvaž mě!” přikázal mi chraplavým hlasem a snažil se vyprostit. Kravata naštěstí držela.

Zatnula jsem zuby, rychle jsem se předklonila, vytáhla konečně mobil a vyšvihla se do kleku.

„Co to, sakra, děláš?” zasyčel nechápavě.

Bez odpovědi jsem se nad ním postavila a displejem se snažila zaměřit jeho obličej a „parťáka“ dohromady.

„Řekni sýr,” zavrněla jsem s úsměvem. Ten jeho udivený obličej stál fakt za to. Litovala jsem, že to Bradley nemohl vidět na vlastní oči. Určitě by ho jediný pohled na bývalého šéfa, přivázaného a polonahého, uspokojil a on by přestal konečně nadávat.

„Vopovaž se!” zavrčel ledově, když mu došlo, na co se chystám. „To neuděláš!”

„Vo co že jo?” provokovala jsem.

Stiskla jsem a vyfotila ho. Oněměle a s pusou otevřenou na mě zíral. Tak jsem stiskla ještě dvakrát, abych si pro jistotu vytvořila víc fotek.

„Skvělý!” rochnila jsem se při pohledu na fotky.

„Co to… Proč to děláš?” Zmatek v jeho tváři byl důkaz mých předešlých slibů. Právě zažíval něco ohromujícího. Něco, co mu přede mnou nikdo neudělal.

Seskočila jsem z postele, spokojená sama se sebou a předstírala, že usilovně přemýšlím.

„Protože… jak to jenom… jo, už to mám! Jsi bezohlednej, arogantní, nafrněnej, prachatej parchant,” citovala jsem Bradleyho. „Vynechala jsem něco?”

Pelest hlučně udeřila o stěnu, když se snažil osvobodit ze zauzlované kravaty a pohnul celou postelí. Při lehkém zaklepání na dveře jsme oba naráz vytřeštili oči.

„Jestli sem bude muset vlítnout ochranka a uvidí mě takhle, tak si mě nepřej, ty malá couro! Seřežu tě tak, že si tejden nesedneš na zadek!” zasyčel.

„Promiň, ráda bych si s tebou ještě pokecala, ale mám trochu naspěch,” žvanila jsem bez rozmyslu a hlavou kývla ke dveřím.

Proč jsem mu tohle vůbec říkala? Místo abych zdrhala, konverzovala jsem tu s prachatým naháčem, který měl určitě svý ujetý úchylky!

„No… doufám, že už se nikdy neuvidíme!”

Sice mi slušnost velela jinak, ale přece mu nebudu lhát, že?

„V to nedoufej!” pohrozil a v očích mu vzteky žhnulo. Postel se znovu rozhýbala, když se snažil vyprostit. „Já si tě najdu!”

Nepatrně jsem vyplázla jazyk a špičku uvěznila mezi zuby. „Nevyhrožuj, zlato. Budeš rád, když se ti na tenhle trapas podaří zapomenout.”

„Je všechno v pořádku, pane?” ozval se hluboký mužský hlas na druhé straně dveří.

Zatajila jsem dech, když se jeho hlava otočila tím směrem a pak zase zpět.

„Odvaž mě! Dělej!” zaúpěl zoufale. „Nic ti neudělám! Slibuju!”

Zaklepala jsem si na čelo. „Myslíš, že jsem padlá na hlavu?”

Přistoupila jsem k oknu a otevřela ho. Venku se trochu ochladilo. Jeho pohled se přenesl přesně tam, kde somatické části reagovaly na chlad. A můj ho po chvíli následoval.

Dlaněmi jsem si překryla prsa a zasyčela: „Na co čumíš?”

„Na co asi!” odsekl. „Na tvoje kozy!”

„Pane!” Hlas za dveřmi nabral na naléhavosti.

Dvěma vratkými kroky jsem přiskočila k sofa a vzala si jeho sako na sebe s přesvědčením, že má doma dalších sto, takže tohle jedno mu opravdu scházet nebude

A já aspoň nebudu klepat kosu.

Naposledy jsem se na něho podívala. Než jsem vyskočila z okna, zamávala jsem mu a vyhrkla: „Tak… hezký zbytek večera, ” popřála jsem mu upřímně jako dobře vychované děvče.

Mamka by ze mě určitě měla radost.

„To sako…!“ bylo poslední, co jsem zaslechla, když jsem si „užívala“ svůj volný pád do keřů.

2.

Všechno to vlastně začalo chlastačkou ve čtvrtek po práci. Na snahu sprovodit sebe samu ze světa jsem nebyla sama. Jeli jsme v tom celkem tři. Tři hlavy, tři mozky, tři miliardy šílených nápadů. Jeden škodolibý iniciátor, jedna laxní přizvukovačka a jedna naprosto pitomá roztleskávačka.

Já!

Byli jsme nerozlučná trojka, dalo by se říct.

Což bylo dáno faktem, že s jedním, s tím nejhorším členem naší „svaté“ trojice se jednoduše nedalo rozloučit.

Táhli jsme to spolu od školy a už tenkrát jsme byli považováni za ztracené existence.

A po škole? To jsme se ztratili úplně.

Tím prvním člověkem a mou spolubydlící byla Holly Wolfová, dívka milá a ztepilá, díky svým nápadně odbarveným vlasům dost často mylně označována jako pitomá. Po příjezdu do Londýna se „ztratila“ v jedné z mnoha realitních kanceláří, co byly roztroušené po městě, kde jako asistentka maximálně vařila kafe senilnímu nadřízenému a občas někoho odpálkovala po telefonu. Holly se nikdy netajila odporem k práci. Naopak. Snaživci ne-li rovnou workoholiky silně opovrhovala. Jelikož vládla schopností v pravou chvíli ohluchnout, od dětství mi dělala vrbu, aniž by to na ní zanechalo následky. Holly byla ale zlatíčko. Problém jsem viděla ve svém druhém spolubydlícím, vyzáblém dlouhánovi Bradleym Axfordovi.

Bradley byl sexem posedlý maniak a vždycky za všechno mohl. A stejně tak tomu bylo i dneska. Byl to parazit, cizopasník, jednoduše nenasytná veš, která se mi před lety zakousla do kožichu.

Pomyslnýho!

Bradley byl tvor zákeřný. Lhal s přesvědčivostí agenta CIA a nedalo se ho zbavit. Pro dosažení svých pitomých nápadů se neštítil ničeho. Byl trpělivý, záludný a úskočný. Počkal si, až jeho oběť bude oslabená…

V mým případě vožralá.

…a zaútočil. Lhal a manipuloval. Miloval sázky a porazit ho bylo prakticky nemožné. Přestože jsem tolikrát přísahala, že s ním už se nikdy nevsadím, vždycky mě překecal. Sliboval, konejšil, chápavě kýval hlavou. Když to neklaplo, snažil se vyvolat soucit a nebylo mu vůbec trapné se třeba i rozbulet. Vodkou obluzená jsem si včera zase vyslechla dobře známou historku, kterak přišel o práci. Znala jsem ji nazpaměť, nenáviděla ji a v noci se mi o ní už i zdálo. Přesto se mému spolubydlícímu podařilo mi ji vnutit znovu. Opět jsem mu dovolila, aby mi vylíčil, jak si on, Bradley Axford, Chudák I., nevšiml pana Nejdůležitějšího, onoho pána, který mu každý měsíc posílal na účet výplatu, funějícího za jeho zády, a přibouchnul mu dveře před nosem. Neurotický a vykořisťovatelský šéfík v neoblomném přesvědčení, že mu je zaměstnanec s hlubokou úklonou podrží, do nich najel čumákem a dokonce stříkala i krev.

Nikdy jsem svou teorii neřekla nahlas, ale s Bradleyho přístupem k autoritám jsem si byla naprosto jistá, že můj spolubydlící o šéfovi věděl a dveře mu zabouchnul schválně.

Následně se na mého spolubydlícího snesla kupa stížností a na konci týdne se hlásil na úřadě o podporu. Ze začátku jsme se tomu všichni řehtali a společně doufali, že odporně bohatý konzervativec bude mít doživotně křivý nos.

To bylo do tý doby, než Bradley zjistil, kolik si od státu „vydělá“ a než začal s tímhle fňukáním.

Teď Bradley neměl na nájem, zatímco jeho ex šéfík s dokonalým nosem vesele dál buzeroval lidi. A tak jsme včera vymysleli pomstu, jak movitému bídákovi propouštějícímu obyčejné lidi znepříjemníme život. A že to nebylo těžké. Stačilo pár panáků, siláckých řečí, Bradleyho sliby, že to bude fakt sranda. V návalu euforie jsem opět podlehla a vsadila se, že to, co jsem se chystala udělat, opravdu udělám.

No… a tak jsem to udělala.

Couvnout se nedalo, protože bych pak další týden chodila do práce jen ve spoďárech. Toliko k duchaplný sázce.

Každý jsme měli svůj úkol. Bradley věděl, že jeho šéfík bude mít narozeniny a jaký bude hlavní dárek. Přes bývalého kolegu zjistil, kde se ta veleoslava bude konat a kdo bude ta „slečna-dárek“ na objednávku. Následně ji vystopoval přes jednu ze svých dávných známostí dosud pracujících ve „službách”. „Nechtíc” do ní odpoledne vrazil a pozval ji na oběd. Za neustálého žvatlání ji opil tak, že zapomněla, jaké národnosti vůbec je, odtáhl ji k ní domů, ukradnul její pozvánku, kterou předal mně a se kterou jsem se propašovala na úchylákovy narozeniny coby onen placený „dárek“. Pak už jsem se jenom navlíkla do kostýmu, ve kterém jsem chodila na naše oblíbené párty. Holly čekala za hotelem v autě.

Přesně v tom autě, ke kterému jsem teď musela doběhnout.

3.

Skutečně jsem byla tak padlá na hlavu, abych vyskočila z prvního patra a ani se pořádně nepodívala, kam to vlastně skáču. Na pitomosti jsem byla expert, ale tohle bylo moc i na mě. Po hluboké mentální retardaci už nic neexistovalo, takže jsem se se svým intelektem slavnostně probojovala až do mínusových čísel. Byla jsem první případ a objevila dosud neobjevené.

„To sako je teď moje!“ zakřičela jsem odpověď, když jsem se hrabala na nohy a vzteky ze sebe vyklepávala listí. Pak jsem vzhlédla k oknu a hned vykulila oči, když jsem se setkala s rozzuřeným pohledem bodyguarda. Civěli jsme na sebe snad věčnost, než na mě namířil svůj prst a zasyčel: „Ani se nehni, ty děvko!”

Tak tahle opice na tom byla intelektuálně snad ještě hůř než já.

Očekávat od člověka bojujícího o svůj život, že ho zastaví jedna pitomá věta, byl opravdu holý nesmysl. Abychpřerostlého „hocha“ ujistila, že si jeho slova beru k srdci, vystavila jsem na obdiv svůj vztyčený prostředníček. Když přehodil nohu přes parapet, otočila jsem se a rozeběhla se pryč. Bosa. Jak jinak. Boty zůstaly někde v keři, kam dopadly po mém životním letu. Započal závod s časem. Metelila jsem k plotu, co mi síly stačily. Tahle část starého hotelového komplexu byla podivně ztichlá na to, že na druhé straně, kde byly obrovské vstupní dveře a rozlehlý bar s restaurací, se slavilo o sto šest.

Ze tmy na mě zablikala světla staré Corsy, když mě Holly zmerčila a dávala najevo, že je připravená.

Doběhla jsem k úhlednému pletivu, vyšvihla se nahoru a přehoupla se na druhou stranu.

Strach s člověkem fakt dělá divy! Za normálních okolností jsem nedokázala přelízt ani židli a teď jsem byla zralá na olympiádu.

Dopadla jsem tvrdě na zadek a zaskučela. Když jsem se konečně vydrápala na nohy, na druhé straně plotu stepoval bodyguard. V obličeji mu naskákaly rudé skvrny, funěl a vzteky skoro šilhal. Oči mi padly na okno za jeho zády. Pracháč už byl osvobozený z pevného objetí své značkové kravaty a v županu se opíral o parapet. Do obličeje jsem mu neviděla, ale samou zvědavostí byl tak vykloněný, že málem vypadnul. Z vedlejšího okna vyskakoval někdo další a hnal se k nám. Podle černého obleku na orangutaním těle se dalo uhodnout, že je to další hňup z ochranky.

Asi jsem prolomila bezpečnostní systém.

„Máš pomalý gorily!” zaječela jsem na pracháče s nedostatečným dechem. Běh jsem vnímala jako něco velmi ponižujícího. „Chtělo by to někoho mladšího!”

Bodyguard za plotem zabublal mým směrem jakousi nesrozumitelnou nadávku a začal se sápat přes překážku.

Mezi mnou a Corsou byl jen krátký trávník a pak…

S fotkou na internet! Cha!

Vypjala jsem poslední zbytky sil k onomu ponižujícímu běhu, zatímco mě pronásledovala dunění ochrankářského mamuta. Když přeskočil přes plot a dopadl na zem, nekecám, země se zatřásla.

Tohle musel bejt fakt pohled k nezaplacení. Přerostlá gorila honila Sněhurku v podvazcích!

Bylo mi úplně jasné, že se Holly teď v autě klepe smíchy a snaží se celou tuhle šílenou situaci natočit na mobil.

Utíkej, Charlie, utíkej! Honí tě bodyguard divokej!

Já byla asi fakt na palici. V patách mi funěl magor na steroidech a já si v duchu prozpěvovala.

Charlie utíká, jak může, bodyguard ji… a kurva!

Byla jsem už jen pár kroků od Corsy, když mi nohy na vlhké trávě podjely a já se zadarmo projela. Už jsem se sbírala ze země, když mě bodyguardova lopata nabrala a vytáhla na nohy. Obtočil kolem mě tu svojí přerostlou ruku a hodil si mě pod rameno. Držel pevně. Nepomohly ani moje mrskající se nohy.

„Přestaň se cukat, kotě!” syčel mi do ucha. „Jdeš zpátky! Za ten útěk si odpracuješ dvojitou směnu!”

Dusil se nebo smál? Nedokázala jsem ten zvuk zařadit.

Kroutila jsem se v sevření a koutkem oka zahlédla, jak se k nám po trávě řítí auto. Když Holly viděla, že jsem byla lapena, rozjela se přes chodník k zelené ploše a zamířila k nám. Já jsem hlavu stačila rychle otočit, ale bodyguardovy oči zasáhla dálková světla. Pustil mě, zaúpěl a skryl si ty svoje bulvy pod tlapama. Tohle byla má úniková vteřina.

„Hopla do Opla!” zaječela Holly.

Další šipku jsem bez rozmyslu hodila do téměř jedoucího třídveřáku. Hollyin brouček pocházel z Evropy, takže měl volant na druhé straně. Nikdy jsem se nedokázala trefit do správných dveří a teď fakt nebyl čas na to, abych se jí rvala do klína. Zvlášť, když jsem ty její blonďaté lokny za oknem neviděla. Raději jsem skočila dozadu a zasekla se zadkem. Nohy mi visely ve vzduchu, ale hlavní bylo, že jsem včas chytla spoj.

„Jeď!” vřískala jsem hystericky při představě, co by se stalo, kdyby mě ta přerostlá příšera chytila. S hrůzou jsem poslouchala, jak se pneumatiky na mokré trávě protočily a motor zlostně zavrčel. Holly to ale nevzdala. Vyslala směrem ke svému miláčkovi pár nadávek a Corsa poskočila. Bodyguardova dlaň stačila jen bouchnout o střechu.

Prosoukala jsem se okénkem a svalila se na zadní sedadlo. Sledovala jsem mizející postavu v předklonu, než mi došlo, o co se ten parchant snažil.

„Značka!” docvaklo mi.

„Klid!“ mávala vesele rukou Holly z předního sedadla. „Zamazala jsem jí blátem!”

„Jsi skvělá!” uznala jsem a teprve až teď se mohla vysmívat té vzdalující se opici.

A pak že televize má na lidi špatnej vliv! Co všechno se tam člověk nedoví. Samý důležitý věci pro život!

„Máš to?” vyptávala se mě Holly vzrušeně.

Vylovila jsem mobil a prohlížela si fotografie. Profesionál by to nezvládnul líp. Kdybych si rukou dosáhla na záda, poplácala bych se.

„Jak ho pán Bůh stvořil, zlato! Se vším všudy!”

Podala jsem Holly telefon a pobaveně sledovala, jak vytřeštila oči a pusu otevřela dokořán. Auto na úzké silnici na okamžik zakličkovalo, když přestala věnovat pozornost jízdě.

„Teda!” hodnotila tělesné partie naší oběti profesionálním okem znalce. A že Holly znalec byla! „Co to tam… ?”

„No… drobek to zrovna není!” přikývla jsem.

„Bradley bude nakrklej!”

Jo, to bude a pěkně!, došlo mi při vzpomínce na ten Everest jeho bývalého šéfa.

Bradlyho britský Taj Mahal, jak TO s přehnanou láskou nazýval, jsem samozřejmě nikdy neviděla.

Takovej zoufalec jsem zase nebyla!

Jeho přírodní zázrak jsem znala z vyprávění. Jenomže z tak podrobného, že jsem někdy měla pocit, jako by jeho penis byl i můj vlastní. Bradley o něm mluvil prakticky neustále a na veřejnosti ho dokonce oslovoval Brian. Nezasvěcení se často oprávněně domnívali, že se jedná o člena rodiny. Několikrát se nám s Holly stalo, že jsme museli „parťákovi“ předávat pozdravy.

Například moje kolegyně z práce si dodnes myslí, že v bytě bydlíme čtyři.

„Tak co?” ječel nedočkavostí, když naskakoval do auta.

„Co?”

4.

5.

6.

Table of Contents

Sněhurka jablka nebaští

Prolog

1.

2.

3.

4.

5.

6.