OKOLO ZEMĚKOULE AUTEM A LODÍ

Jiří Baum

Věnování

VĚNUJI SVÉ CHOTI, VĚRNÉ PRŮVODKYNI NA MÝCH CESTÁCH

ÚVODEM

Na počátku třicátých let připravila Tatra do výroby nový vůz Tatra 72. Šlo o pokračování rodiny vzduchem chlazených vozů s podvozkem tvořeným páteřovou rourou. Tatra 72 byla určena především pro armádu. Byl to poměrně malý, ale šestikolový vůz a obě zadní nápravy byly poháněné. V důsledku toho bylo auto schopné projíždět relativně velmi obtížným terénem, překonávat příkopy a možnost uvíznutí v rozbahněném terénu byla značně nižší.

Dr. Jiří Baum měl v tu dobu už zkušenost s dvěma tatřičkami. V roce 1931 projel společně se sochařem Foitem Afriku od severu k jihu s malou Tatrou 12. Nešlo o sportovní jízdu v pravém slova smyslu, nebylo cílem projet „černý kontinent“ za co nejkratší dobu. Foit se zajímal o africkou kulturu, zejména z pohledu sochaře a měl zájem se čas od času zdržet na zajímavých místech, studovat místní památky nebo práci domorodých sochařů a řezbářů. Dr. Jiří Baum zase jako zoolog sbíral přírodní materiály, studoval život zvířat a fotografoval přírodu. Jejich styl cestování se dobře hodil k sobě auto bylo pro oba především dopravním prostředkem do odlehlých míst a teprve až pak také sportovním nástrojem.

Oba cestovatelé kladli na tatřičku z dnešního hlediska neuvěřitelné nároky. Často byl vůz velmi přetížen sochy mistra Foita nevážily málo! a dlouhé úseky jeli s péry sedícími trvale na dorazech. Mnohde bylo nutné projíždět rozbahněnými úseky, kam by se dnes nikdo bez pohonu na všechny kola neodvážil. A při přejíždění některých pohoří museli s přetíženým vozem dlouhé hodiny couvat zpátečka měl ještě větší převod než jednička a nahrazovala jim tak do určité míry terénní převod... Není mnoho vozů, které by si tohle nechaly líbit. Tatra 12 se svým vzduchem chlazeným dvouválcovým motorem ale projela celou dlouho trasu bez jediné poruchy. Jen výfuk, rozbitý a uražený na nekonečných kilometrech křivolakých cest zůstal někde na trase. Po návratu použil Dr. Jiří Baum o něco větší a silnější vůz Tatra 54 na několik větších cest po Evropě. To již cestoval s manželkou Růženou. Navštívil Skandinávii, Španělsko a dokonce zajeli nakrátko i do Maroka. I tahle Tatra se po všech stránkách osvědčila. Dr. Jiří Baum byl už před cestou napříč Afrikou zkušený cestovatel, měl za sebou dvě cesty do Afriky, cestu do USA, cestu do jižní Ameriky a studijní cestu do Malajska a dnešní Indonésie. V r. 1928 dokončil doktorát na Karlově Univerzitě a věnoval se zoologii hlavně ornithologii a arachnologii. Připravoval další, ještě významnější cesty a věděl přesně, co potřebuje. Podvozek Tatra 72 byl pro jeho účely ideální.

Nepřekvapuje, že karosárna Uhlík, která upravila už Tatru 12 pro africkou cestu, dostala další úkol připravit na podvozku Tatry 72 cestovatelský speciál. Miniaturní obytné auto s kuchyňkou, temnou komorou a s veškerým potřebným vybavením pro cestovatele přírodovědce. Tak vznikl vůz, kterému Baumovi později začali říkat „Miss Australia“.

Baumovi s novou obytnou Tatrou nejprve podnikli zkušební cestu po Slovensku a pak se vydali na největší a nejvýznamnější ze svých cest - na cestu kolem světa. Její nejobtížnější část přejezd z Perthu do Adelaide přes Nullarbor je i v dnešní době cesta, která se nebere úplně na lehkou váhu. Dnes je tam ovšem dobrá asfaltka, v době, kdy to jeli Baumovi, tam byla jen neurčitá stezka a každý rok se tam odvážilo jen několik málo motoristů.

Pro ilustraci velká benzinová pumpa, která dnes stojí u hranic mezi Jižní Austrálií a Západní Austrálií má na jedné stěně sbírku fotografií, jak to tam vypadalo dříve. Fotografie hranice s „Miss Australia“ v popředí, kterou od nás dostali je jediná, na které není nic, než úzká stezka a primitivní tabulka, připevněná na pokroucený kmen stromku. Všechny ostatní fotografie byly z pozdější doby!

O tom co Baumovi prožívali na této cestě a o jejich dalších dobrodružstvích na cestě kolem světa vypráví tato kniha. Ing. Petr Baum Melbourne, 24. 4. 2005

KAPITOLA PRVNÍ

CESTA LODÍ DO AUSTRÁLIE

Skládání auta ve Freemantle se neobešlo bez drobných poškození karoserie.

Naše dlouhá cesta počala dne 23. prosince 1934 před budovou pražského autoklubu. Předcházely jí dny pilných příprav a stálého spěchu, který nám ani nepopřál času, abychom měli cestovní horečku. Byl smutný zimní den, když jsme se před Autoklubem naposled loučili s hloučkem přátel, kteří nám přišli přáti šťastnou cestu.

Spěch a rozčilení způsobily, že nám vše připadalo jako film, běžící nepřístojnou rychlostí film, který se zpomalil teprve, když jsme Vodičkovou ulicí zamířili na plzeňskou silnici.

Pocit klidu, ještě nedávno tak vzácného, mísil se s blaženým očekáváním věcí příštích. Před třemi roky vracel jsem se po této silnici s mistrem Foitem z cesty napříč Afrikou; půjde opět vše tak hladce?

Trochu štěstí budeme potřebovat, abychom projeli bez nehody australským zemědílem. Pravda, byli jsme dobře připraveni: tentokráte jsem měl veliký šestikolový vůz s dvěma rychlostními skříněmi a čtyřmi koly poháněnými motorem. Karoserie byla tak upravena, že nám mohla sloužit za obydlí a laboratoř zároveň. Je to vůz české výroby a jistě nám neselže a tak provedeme s úspěchem své plány a budeme moci poznat zajímavou australskou přírodu.

Jsme tedy v dobré náladě a nic nám nevadí, že je sychravo a šero. V okolí Prahy zdá se den zroben z mlhy a sazí. Míjíme Plzeň a vysoké haldy u Staňkova vypadají v šeru jako obrovské krtiny. Silnice je opuštěná, jen občas auto plaší hejna potulných strnadů nebo kvíčal.

Druhý den projíždíme Bavorskem a Rakouskem. U Seefeldu stoupá silnice po úzké špatné cestě, pokryté vrstvou čerstvě napadaného sněhu. Pak zase klesá na několika málo kilometrech s 1200 na 600 metrů. Dole v nížině šlo to zase lépe a bez nehody dojeli jsme do Innsbrucku.

Třetí den jsme měli na cestě Brennerský průsmyk. Lidé nás strašili, že je zasněžen a že uvázneme, ale nakonec se ukázalo, že průsmyk nebyl zdaleka tak nebezpečnou překážkou jako italská celnice. Dvě hodiny trvalo, než sepsali všechny náhradní součástky, které jsme vezli, přesto, že byly výslovně uvedeny v našem karnetu. Konečně nás milostivě propustili a mohli jsme pokračovat v cestě.

Sotva jsme opustili průsmyk, zmizel sníh a počasí bylo teplejší. Silnice většinou klesá a je výborná. Co chvíli jedeme kolem starých hradů, které se zdají střežiti cestu do Itálie. Jedeme úzkým údolím a tam, kde se rozšiřuje, leží Brixen, ve kterém strávil Karel Havlíček poslední léta svého života. Na noc zastavujeme v Bolzanu. Všude pozorujeme německý živel, ale Italové vládnou zde pevnou rukou a ani křestní jména obchodníků na návěštích nesmí býti psána německy.

Za Bolzanem počínají již osady, které nesou čistě italský ráz. Místy vede silnice kotlinou a krajina působí dojmem romanticko-pochmurným. Ani Gardské jezero, ke kterému přijíždíme, nevypadá vesele snad proto, že je zachmuřený, mlhavý den.

Jeli jsme podle břehu jezera po silnici, která většinou vede tunely, vytesanými skalou. V pravidelných intervalech byla veliká okna, kterými jsme měli letmý výhled na jezero.

Den jsme zakončili v Brescii, čilém městě, ale s ulicemi tak úzkými, že není rozdílu mezi chodníkem a jízdní drahou a lidé se pletou mezi auta a auta mezi lid. Tramvaj zabírá celou šířku ulice a co se stane, když potká auto, nevím.

Cesta do Milána byla ve znamení husté mlhy. Z krajiny jsme viděli jen velmi málo a většinou jsme jeli poslušně za velkými nákladními auty, protože předjíždění v husté mlze se příliš podobalo pokusu o sebevraždu. Ten den jsme ujeli jen 93 kilometry.

Následujícího dne byla mlha slabší a jízda byla opět zábavou. V Tortoně nás zdržel výroční trh, který zaplavil město boudami trhovců a hustým davem venkovanů. Přijížděli sem podivnými omnibusy, které vypadaly jako karikatura tramvaje a byly taženy malým koníkem.

Když vystupujeme u cíle, v Janove, z vozu, je naše první myšlenka: „Zde je teplo!“ Konečně můžeme svléknout kožichy a uklidit je „na půdu“, do schránky na střeše vozu. Vytáhneme je až na cestě domů.

Byl to příjemný pocit, že jsme dojeli. Měli jsme již lístky na loď a ty by byly propadly, kdyby byla loď odjela bez nás. Nesjízdné silnice nebo porucha na voze byly by tedy velmi nepříjemné.

Zbýval nám ještě jeden den na půdě staré Evropy. V krámě nedaleko svého hotelu koupili jsme si obrovské kolo sýra, který nám připadal ideální reservou pro cestu australským vnitrozemím. S velkou potíží nalezli jsme pro něj místo ve voze. Pak jsme vyjeli lanovkou na kopec nad městem, k staré pevnosti, pamětníku slavných dob, kdy Janov byl republikou a měl čestné přízvisko „La Superba“, Hrdá. Zde nebylo již ani stopy po zimě a město Janov hluboko pod námi a modré Středozemní moře svítily v jasných paprscích slunce.

Příští den byl dnem odjezdu z Evropy. Ráno jsme odjeli s vozem k nedávno vystavenému „Mořskému nádraží“, veliké budově, spojené s městem mostem. Vedle ní kotvila „naše“ loď Romolo. Bylo ještě brzo a tak jsme se ještě chvíli toulali ulicemi města. Bylo před Novým rokem a na hlavní ulici hlásaly na mnohých domech reklamní nápisy, že uvnitř je možno vidět za nepatrný poplatek betlém. Podle velikých figur z papírové hmoty u vchodu byly to betlémy v životní velikosti a máme-li věřiti návěštím, byla „zjevení pohybována mechanismem“, zatím co jinde se chlubili, že „padá umělý sníh“.

Kolem páté hodiny odpolední zvedly lodní jeřáby náš vůz do výše a spustily jej hluboko do lodního skladiště. Měl jsem již několikrát ve svém životě potěšení vidět, jak se vznáší vůz, na kterém mi tolik záleželo, na zdánlivě tenkém laně vysoko nad kamenným nábřežím a ještě nikdy se to u mne neobešlo bez značného urychlení tlukotu srdce. Ta lana jsou snad pevná, ale přece jen, což kdyby... Dopadlo to dobře.

Unaveni, ale s blaženým vědomím, že všechno dobře dopadlo, šli jsme si lehnout do své kabiny. Když loď Romolo zvedla kotvy, byli jsme již pohříženi v hluboký spánek a tak jsme zaspali nejen odjezd, ale i příchod roku 1935.

Ráno jsme kotvili u přístavu města Livorno. Spojení s pevninou obstarávaly čluny, ale bylo příliš málo času, abychom se podívali do města. S paluby parníku viděli jsme pevnost ze šestnáctého století a řadu nevzhledných budov, vroubících starý přístav Porto Mediceo.

V noci viděli jsme světla osad na ostrově Elbě a druhý den odpoledne zabočil náš parník do veliké zátoky neapolské. Byl poněkud mlhavý den, vrcholek Vesuvu se ztrácel v mračnech a pohled na Neapol nebyl tak velkolepý jako jindy. Hejno racků letělo nám vstříc a provázelo nás do přístavu. Bylo nutno učinit nákupy na dlouhou cestu a tak nezbylo mnoho času na procházku. Tentokráte jsme poznali Neapol po té horší stránce. Z ulic a uliček obchodní čtvrti odnesli jsme si dojem špíny, bídy a nepořádku, a nakonec jsme se vraceli do své kabiny na lodi, jako se vrací člověk do svého domova.

Když se loď vyplétala z přístavu, byla již noc. Místo Neapole viděli jsme na obzoru tisíce světel, která se pak ještě dlouho zrcadlila na obloze. Pak zmizela a po nich i nečetná světla ostrova Capri.

Když se druhý den vyjasnilo, bylo krásné slunečné počasí. Blížili jsme se úžině Messinské a na sicilské straně objevil se za řetězem vysokých hor majestátní vrcholek Etny, pokrytý sněhem. Chvílemi se skryl za bílými obláčky, podobnými věnečku z kousků vaty. Když jsme se přiblížili, mohli jsme rozeznat terasovitá políčka, vroubená aloemi, kaktusové houštiny a ve vyšších polohách borové lesíky. Kolem desáté hodiny jsme přistáli u nábřeží města Messiny.

Pro člověka, který přijíždí z Itálie, je Messina překvapením. Zemětřesení, které ji roku 1908 zničilo, umožnilo vystavět město nové, docela moderní, s širokými ulicemi, výstavnými domy a širokými náměstími. Lidé neměli ještě čas zamořit ji staletou špínou. Mnohé veřejné budovy jsou nedávno vystavěné a radnice dosud ještě není zcela hotova. Nová zvonice („campanile“), má originální zlacené sochy při jedné straně, na příklad dvojici andělů, kteří zdánlivě tahají za provazy zvonů, když se vyzvání, dále velikého zlatého kohouta a jiné.

Jižní Evropu symbolizují v Messině drožky, vetché a špinavé, a pak pestře omalované vozy, tažené osly a mezky. V přístavě hrají hlavní roli spřežení velkých statných volů, kteří si vykračují ku podivu rychle. Typy lidí jsou nápadně tmavé a zdají se skoro tvořiti přechod k obyvatelům severní Afriky.

Po odjezdu z Messiny zmizela nám pevnina z dohledu a zemi jsme spatřili, až když se nám na obzoru objevily zasněžené vrcholky ostrova Kréty. Moře bylo neklidné a třetího dne nepříznivé počasí vyvrcholilo v bouři. Parník Romolo se houpal, vrzal a skřípal na všech místech a některá naše zavazadla vydávala se na pouť po podlaze kabiny. Při obědě jsme byli sami, až na mladého Švýcara, který jel na Ceylon; bylo třeba velké pozornosti, aby talíře a vidličky nepadaly se stolu na zem.

Kolem druhé hodiny noční nás probudil nezvyklý ruch na palubě, a když jsme časně ráno vyšli ven, kotvil Romolo nedaleko Port Saidu, u vjezdu do Suezského průplavu. Po obou stranách se táhla plochá písčina bez stromů. Dále na jih leskla se rozlehlá hladina jezera Menzaleh, podobná moři.

U břehu stály řady velikých naftových nádrží, tvaru plynojemů a naše loď nabírala z nich zásobu paliva dlouhým potrubím, které plovalo na sudech. Když jsem dříve jel na východ, nabíral náš parník uhlí a uhelný prach a mour pronikal do všech prostor naší lodi a v noci nás budil jednotvárný zpěv egyptských nosičů. Motorové lodi jsou mnohem čistší a pohodlnější.

Naši spolucestující objevovali se jeden za druhým na palubě a při pohledu na pevninu zapomínali na útrapy mořské nemoci. Po snídani odvážela nás motorová lodice do města.

Jako většina afrických měst skládá se i Port Said ze dvou částí: z evropské čtvrti se širokými, asfaltovanými ulicemi a z primitivnější čtvrti domorodé. Byl však poměrně nedávno založen a tak moderní stránka převládá. Množství krámů připomíná, že jsme v důležitém přístavě. Občas se k nám přidružili prodavači „starožitností“, pohlednic a cigaret, nebo kouzelníci, kteří za malý peníz dávali zmizeti a objeviti se na neočekávaných místech citronu, penízi nebo i živým kuřatům. Běda tomu, na kom poznají, že je nováček a neví si s nimi rady: toho sledují tak dlouho, až konečně nějakou maličkost od nich koupí!

Přístav Port Said je chráněn molem dva a půl kilometru dlouhým. Má zabránit, aby nebyl zanášen bahnem, které přináší řeka Nil do Středozemního moře.

V poledne nastoupil náš parník cestu Suezským průplavem. Průplav vypadá jako úzká řeka, tekoucí více méně rovně mezi žlutými břehy. Oba jsou smutné a pusté a většinou napravo i nalevo, v Africe i v Asii, vidíme poušť. Někdy jsme míjeli slané jezero a zde v mělké vodě stály šiky růžových plameňáků. Většinou bylo podmrakem, ale když na chvíli trochu zasvitlo slunéčko, přímo zářili barvou růžovou a šarlatově červenou. Někdy byli hustě nakupeni a pak vypadalo hejno z dálky jako ostře naznačená růžová páska.

Plavby Suezským průplavem, který spojil Středozemní moře s Indickým oceánem, je důstojným zahájením cesty orientem. Kraj je ve znamení písku, slunce a osamělých datlových palem na březích průplavu. Místy táboří na planině kočovníci a skupina zamyšlených velbloudů tvoří polokruh kolem nízkých hnědých stanů.

U El Kantary míjíme železnici, spojující Egypt s Palestinou. El Kantara je ubohá osada, v níž nevíme, kde končí ulice a kde začíná poušť. Tvoří ji několik městských domů, malé krámky, dvě nebo tři drožky a množství dětí a koz. Na břehu válí se svazky ostnatého drátu, rezavé stroje a opuštěné polní lokomotivy svědkové úporných bojů Angličanů s Turky za světové války.

Někdy se objevuje na africké straně trochu zeleně a pak zase přistupují písečné přesypy až k samotnému průplavu. Po břehu vedou silnice chráněné ploty z rohoží proti písku, unášenému větrem.

Noc zastihla nás ještě v průplavu, ale když druhý den vyšlo slunce, byli jsme již v Rudém moři. Moře bylo klidné, temně modré barvy, a po obou stranách viděli jsme ještě holé červenavé skály pobřeží. Za projetí průplavem zaplatila naše loď přes 200.000 našich korun, ale je to přece jen lacinější, než objíždět celou Afriku!

Cesta Rudým mořem byla klidná a příjemná. V tuto dobu není tu ještě tak nesnesitelné horko, jako v létě. Námořníci zbudovali nám na palubě z prken a veliké plachty malou plovárnu. Pracoval jsem na své knize o Malajsku a čas rychle ubíhal.

Jednou přilétla na palubu malá bílá volavka. Brzo zkrotla, přijímala ochotně kousky ryb, které jsme si vyprosili v lodní kuchyni a zakrátko byla miláčkem všech. Odvažovala se za námi i do lodního salonu. Pak se nám zdálo, že mužstvo po ní nějak šilhá a kapitán nám mlsně vyprávěl, že u nich v Itálii takové ptáky střílí prý mají maso jako bažant! Zavírali jsme ji tedy pro jistotu na noc do velké klece pro slepice, a když jsme jednou míjeli veliký ostrov, zaplašili jsme ji a tak snad na ostrově nalezla nový domov.

Jednoho dne projel náš parník „Branou slzí“, úžinou mezi poloostrovem Arabským a Afrikou, a navečer připomnělo nám světélkování moře, že se již blížíme oblasti tropů. Všude, kde se tříštila voda, svítilo pod hladinou magické fialové světlo, a stopa parníku, zvířená lodním šroubem, svítila oslňující září. Je to krásné, tak krásné, že člověk se snaží zapomenout, že je to jen dílo drobných živočichů, kteří obývají v moři.

Pak se objevily létající ryby. Z vln se vynořovala celá hejna rybiček velikosti sardinky, které se s roztaženými ploutvemi vznášely nízko nad hladinou jako miniaturní bezmotorová letadla. Někdy zapadly odevzdaně do moře, ale jindy se odrazily ještě jednou ocáskem od vody a pokračovaly v letu o několik metrů dále. Kdo ví, jakému nebezpečí hleděly uniknout.

Jedné noci, dusné a horké, když moře opět světélkovalo fialovým leskem, zakotvila naše loď u pobřeží Indie. Teprve ráno, když se rozednilo, odvážila se přiblížit k pevnině. Nízký břeh byl pokryt hustými řadami kokosových palem, za kterými se skrývaly domky města Alleppi. Brzo objevily se veliké domorodé čluny, vybíhající na obou koncích v ohnuté špičky. Přivážely nám náklad: sta a sta balíků „koiru“, vláken vyrobených z obalu kokosových ořechů. Dolní palubu ovládali snědí domorodci, pomáhající při skládání balíků do lodního skladiště. Od pevniny přilétali na loď velcí motýli, černí, s nápadnými červenými pruhy.

Kapitán nás nepustil na zemi, vzdálenou asi pět kilometrů, protože si nebyl jist, kdy odjedeme. Nakládání trvalo velmi dlouho, protože těžce naloženým člunům dlouho trvalo, než přijely. Domorodci přivezli si na parník i svého kuchaře, který si rozdělal oheň na kamenech, které si přinesl, a připravil jim oběd z rýže a sušených ryb.

Den nato, pozdě večer, přistáli jsme v přístavě Colombo, hlavním městě ostrova Ceylonu. Než nás motorka dovezla na břeh, byla již hodně pokročilá doba noční, ale to nemusí znamenat, že by domorodé krámy byly zavřeny. Města v tropech probouzejí se až po západu slunce k plnému životu. Což teprve Colombo, kde značná část obyvatel žije z cizinců, díky tomu, že je křižovatkou paroplavebních tratí. Dva nebo tři parníky vychrlily právě na břeh sta a sta cestujících, kteří po dlouhé týdny neviděli výkladní skříně. Teď naplňují krámy singhalských obchodníků a dychtivě kupují dřevěné hračky z Německa, celuloidové drobnůstky z Japonska a jablonecké zboží, aby měli památku na Ceylon!

Na hlavních třídách snoubí se orient s moderním komfortem a nová radnice města vypadá jako budova vlády Spojených států ve Washingtoně. Zato v drobných uličkách domorodých čtvrtí konstatuje zrak, sluch a čich jen kouzlo východu. Snědí domorodci, odění v barevné suknice, sedí před nízkými chatrčemi, a bílé chrámy, střežené sochami hrozivých příšer, ztrácejí se v záplavě kvetoucích ibišků. Na nábřeží je zase doména bělochů a měsíční svit oblévá hotel Gall Face u široké asfaltované silnice. Na druhé straně ji vroubí štíhlé kokosové palmy a pak již přijde světlý písek pláže, o který se rozbíjejí bíle věnčené vlny příboje.

Náš parník opustil Colombo ještě téže noci a pak přišly opět dlouhé dny plavby po širém moři. Byly to dny horka a dusna, které nepovolilo ani v noci. Den, kdy jsme přejeli rovník a octli se na jižní polokouli, byl oslaven sváteční večeří, ale zábava se jen těžko rozvíjela, protože každý jen toužil po chladném větříku. Nikomu z pánů se nechtělo do tance a tak ochotný kapitán dal zvoniti na poplach, a když se objevilo několik vyděšených a udýchaných lodních důstojníků, představil jim tancechtivé dámy a ponechal je osudu.

Šestý den po odjezdu z Colomba objevily se na obzoru Kokosové ostrovy, proslavené jako školský příklad ostrovů korálových. Největší z nich podobá se obrovskému smaragdovému prstenu, ležícímu na oceánu. Úzký pás souše uzavírá klidnou hladinu laguny sytě modrozelené barvy. Pod kokosovými palmami na břehu panuje klid a mír, nerušený od té doby, co zde australské válečné lodi překvapily německý křižník Emden a potopily jej po krátkém boji.

Před vjezdem do laguny, tam, kde prstenec jezera je přerušen mezerou, láme se útok moře vysokými vlnami o úskalí, které tvoří hradbu kolem ostrova. Voda laguny je barvy rozpuštěné skalice a její hladina je zpestřena ostrůvky, pokrytými kokosovými palmami. V pozadí prosvítá skupina bílých budov u vysokého stěžně bezdrátové telegrafie. Správce stanice vede zde velmi opuštěný život.

Uplynulo opět šest dní. Nyní, když jsme se již blížili pevnině vytoužené Austrálie, počali jsme býti netrpělivi. Poslední noc většina cestujících nespala a kolem druhé hodiny spatřili jsme dlouhou řadu světel nějaké osady. O páté hodině ranní kotvili jsme asi šest kilometrů od pobřeží a na nízkém břehu svítily červeně natřené plechové střechy městečka Freemantle. Po stranách prostorného zálivu vyčnívala z moře holá skaliska, obsazená šiky černobílých kormoránů. Co nás čeká za přístavní hrází podaří se nám náš plán, projet Austrálií od západu k východu?

Když se úplně rozednilo, zvedl Romolo opět kotvu a pomalu pokračoval v cestě do vlastního přístavu na Labutí řece.

V přístavních městech není místa pro romantiku. Je tomu již mnoho let, co poslední černé labutě opustily ústí řeky, která nese jejich jméno a na místě kvetoucích mimos a blahovičníku zdobí nyní její břehy nevzhledná skladiště ze dřeva a galvanisovaného plechu. Jsou naplněna vlnou a pšenicí, bohatstvím Západní Austrálie.

První naší starostí bylo osvobodit z lodního skladiště náš vůz, který měl být naším domovem po dlouhou dobu cesty na východ. Byl až úplně u dna lodi a byly to srdcervoucí chvíle, když se pomalu vznášel úzkou šachtou vzhůru a co chvíli narazil se zlověstným skřípáním na její stěny. Čekal jsem, že každým okamžikem vypadne ze závěsů a rozbije se dole na kusy, a raději jsem odešel pryč. Dopadlo to však dobře, a když jsem se vrátil, stál náš vůz na kamenném nábřeží, obklopen davem zvědavců a celkem nepoškozen, až na některé maličkosti, jako ohnutý blatník, trochu promáčklou kapotu a odřený lak na některých místech.

Nejraději bychom se byli ihned rozjeli kamsi do vnitra, nedočkaví na styk s australskou přírodou, která svým rázem má tolik zajímavého pro každého přírodopisce; ale nebylo to tak lehké. Celníci v přístavu zažili ve své praxi již mnohá překvapení, ale ještě nikdy se jim nepřihodilo, aby někdo přijel z ciziny se svým vozem. Nevěděli si rady a tak jim trvalo plné čtyři dny, než bylo rozhodnuto, co se stane, a než vypočítali, jak velkou zálohu máme složit na místo cla. Na základě mého případu vymohl si později místní autoklub, že pro příště byly tyto formality zjednodušeny, a automobilista mohl použíti služeb pojišťovny.

Přes tyto potíže byli ostatně úředníci celnice tak ochotní a přívětiví, že jsme měli spíše dojem návštěvy u přátel, a tak jsme si hned po příjezdu uvědomili, že jsme v zemi, kde demokracie vládne ještě více, než ve Spojených státech a kde nafoukaný člověk je bílou vranou. Zde jsou si všichni lidé rovni a cizinec má dojem, že je v zemi, kde není boháčů nebo chudáků jen střední stav.

Když se ukázalo, že je vyloučeno, abychom vůz ihned dostali, odjeli jsme do města Perthu, hlavního města státu Západní Austrálie. Je vzdálen jen asi 16 kilometru a Freemantle je jeho přístavem a téměř i předměstím.

KAPITOLA DRUHÁ

PRVNÍ DNY V AUSTRÁLII

Xanthorhoea u Nové Norcie

První náš dojem, když jsme opustili celnici, bylo horko: strašlivé horko, které, jak se zdálo, přicházelo ze šedého asfaltu ulic a z červených střech z vlnitého plechu. Byl únor, v Austrálii nejteplejší měsíc. Bylo zapotřebí trochu dobré vůle, aby naše nálada tím horkem neutrpěla.

Další dojmy byly již lepší. Najali jsme si auto a nyní jsme ujížděli po výborné silnici k Perthu. Míjeli jsme úhledné vilky a zelené zahrady, působící dojmem čistoty a spokojenosti. Pak sestoupila cesta k břehu Labutí řeky, která u Perthu má ráz jezera. Po levé straně prostíral se na svahu Králův park, řídký eukalyptový les, ponechaný v původním stavu a v dálce před námi, na břehu řeky, viděli jsme výstavné budovy obchodního středu města Perthu. Nejhlubší dojem ve mně vyvolal statný pelikán, lovící ryby v klidné zátoce řeky; zdálo se mi, že jsem vstoupil do ráje přírodopisců.

Podobně jako americká města, dělí se i města australská na dvě části: obchodní střed s širokými, přímočarými ulicemi, vyhrazený obchodům, bankám a úřadům, a předměstí, působící dojmem vilových čtvrtí. Obchodní čtvrť je v noci opuštěna.

Dnes má Perth asi 180.000 obyvatelů i s předměstími, z nichž některá jsou rozběhnuta daleko do kraje. Jeho historie je zároveň dějinami zlatých dolů ve vnitrozemí, protože rostl zároveň s nimi. Je hlavním městem státu Západní Austrálie.

Jako většina australských měst je Perth příliš mlád, aby měl historické památky. Za největší zajímavost se považuje okolnost, že radnici stavěli trestanci vznikla v dobách, kdy Austrálie byla trestaneckou kolonií.

V Králově parku (King´s Park) jsou dlouhá stromořadí mladých eukalyptů a každý z nich má tabulku se jménem vojáka a stručným sdělením, kde padl. Každý strom je zasvěcen památce Australana, který zahynul za světové války daleko od své vlasti. Občané města Perthu zvolili si druh Eucalyptus ficifolia a právě v době našeho příjezdu kvetla stromořadí velikými šarlatovými květy. Při pohledu na nádheru kvetoucích stromů byla myšlenka na tolik zmařených lidských životů dvojnásob truchlivá.

Jednatel místního autoklubu, pan Zehnder, ujal se naší záležitosti s ochotou, jakou projevují Australané vůči každému cizinci, a po několika dnech mohli jsme převézti svůj vůz do Perthu a počíti s přípravami na první cestu. Potřebovali jsme množství konserv, brokovnici, sekyru, vak na vodu a množství drobností, kterých si naučíme vážiti teprve v divočině, kde bychom je marně sháněli.

Západní část má zvířenu mnohem zajímavější než ostatní kraje Austrálie, protože má faunu typicky australskou, původní, kdežto na severovýchodě pronikají na území australského kontinentu prvky cizí. Měli jsme proto v úmyslu podívat se nejdříve trochu do vnitrozemí na západě, než nastoupíme vlastní cestu k východu. Když byly skončeny všechny přípravy, rozloučili jsme se s novými přáteli, které jsme v Perthu poznali, a nastoupili jsme cestu na sever.

Když jsme opouštěli město Perth, vycházelo právě slunce, ale horko a dusno zdálo se skoro nesnesitelné. Brzo ukazoval náš teploměr, umístěný ve voze a chráněný před přímými paprsky slunce, 45 °C. Kolik asi bylo na slunci!

Nějakou dobu jsme jeli předměstím, kolem domků napolo ukrytých v záplavě zeleni a kvetoucích ibišků, bougenvilleích a rudě planoucích eukalyptů. Pak přišel hustě obydlený kraj, pěstující hlavně mlékařství pro potřeby hlavního města. Po třiceti kilometrech zůstala dobrá silnice za námi a drobné vilky a farmy ustoupily krajině, jaká nás pak provázela skoro po celou dobu našeho cestování po Austrálii. Byla mírně zvlněná, bez velkých kopců, zarostlá stromy, tvořícími místy řídký les. Převládaly eukalypty (blahovičníky), s úzkými listy našich vrb a banksie, poseté šiškami žlutých květů. Někde byly celé skupiny podivných žlutokapů, vypadajících, jako by někdo usekl kmen stromu několik metrů nad zemí a nahoru posadil chomáč trávy. Australané jim říkají „black boy“, černoušek, protože jejich kmen, vždy do černa opálený lesními požáry, vypadá jako číhající domorodec s vysokou válečnou ozdobou na hlavě. Smoly těchto stromů používali australští domorodci jako lepidla při výrobě zbraní.

Občas jsme zastavovali, abychom sbírali ukázky zdejší zvířeny. Eukalypty neshazují na podzim listy, ale kůru, která se loupe ve velkých kusech. Pod napolo odchlíplou kůrou těchto stromů nalézali jsme bohaté loviště, sta a sta drobných zvířátek, která čekala na příchod večera, aby opustila svůj útulek. Byli zde brouci nosatci, posázení strašlivými trny, velcí štíři a pavouci, které příroda obdařila tělem plochým jako papír, aby mohli svoji kořist pronásledovati až do těch nejtěsnějších štěrbin.

Sotva jsme zastavili a vylezli z vozu, přepadávala nás hejna much. Australské mouchy jsou kapitolou pro sebe: pouhé štípání považují asi za obyčejnou hudlařinu. Lezou nebo pokouší se lézti své oběti do očí, do nosu nebo do uší a skoro znemožňují každou práci. Kolik ptačích kožek jsem zkazil při stahování, protože jsem myslil spíše na odhánění dotěrných much než na práci! Proti australským mouchám je proslavená tse tse afrických stepí roztomilým něžným stvořením.

Pokud jsme jeli, bylo horko snesitelné, ale jakmile jsme zastavili, stoupala teplota uvnitř vozu až na 47 °C a náš pojízdný domov měnil se ve vytopenou výheň. Drobné lístky eukalyptů jsou příliš úzké, aby strom poskytoval nějaký stín. Na vyvolávání fotografií nebylo ani pomyšlení: nedařilo se to ani v Perthu, kde jsem si sehnal led. Želatina obrázků roztála v několika okamžicích...

Přes den se zdálo, že i příroda odpočívá, unavena vedrem. Zelení papouškové se žlutým obojkem, nepřátelé rolníka i sadaře, ztichli a zmizeli kdesi v korunách blahovičníků a lahodné flétnovité pískání vrány-hvízdáka naučili jsme se spojovat jen s hodinami ranními a večerními.

Když se pomalu počaly prodlužovat stíny vysokých blahovičníků a slunce jalo se zapadati, přišla úleva. Bylo stále ještě horko, ale scházely nemilosrdné paprsky slunce. Na telegrafních drátech u silnice počala se řaditi hejna drobných ptáčků a příroda jako by se probouzela z těžkých mrákot. Dotěrné mouchy zmizely jedna za druhou. Počali jsme chápat, proč savci Austrálie vedou noční život.

Ještě než se docela setmělo, objevily se drobné stíny. Hopkovaly nám přes cestu a sledovaly náš vůz se zájmem z křovisek u cesty. Byla to sta a sta králíků a zdálo se, že celý kraj jim náleží. Písčité svahy u cesty byly provrtány nesčetnými normami.

Králík je v Austrálii cizincem přistěhovalcem, který se zde roztahuje na účet původních obyvatel země. Kdosi přivezl několik párků asi před osmdesáti lety. Králíci nalezli dobré podmínky a při tom scházeli jejich nepřátelé, kteří doma, v Evropě, se starali o to, aby se příliš nerozmnožili.

V naší době obsadily nekonečné miliony těchto nenasytných hlodavců australské vnitrozemí a ubírají pastvu ovcím. Vláda vystavěla tisíce a tisíce kilometrů drátěných plotů, aby zabránila alespoň šíření králíků do krajin dosud nezamořených, ale tento boj člověka s králíkem končí naprostým vítězstvím zvířete a poslední hradba, králičí plot (rabbit proof fence) na východ od Perthu, dlouhý 1800 kilometrů, byla v posledních letech dobyta jejich nezlomným náporem. Stačí jen malé nedopatření, nepatrná mezera, aby alespoň mladý králík prolezl, a někdy nemilosrdný osud nastrčí i nesvědomitého farmáře, který závidí sousedovi, jehož pozemek je na druhé straně plotu a je dosud bez králíků.

Rozvoj králíků brzdí jen suchá léta, kdy jich miliony zahynou žízní, ale dobrý rok jim všechno nahradí. I ta nešťastná krize jim pomáhá, protože farmáři nemají peníze na nákladné ploty a jiné pomůcky boje proti králíkům.

Žádná věc není tak špatná, aby neměla i svoji dobrou stránku a v posledních letech množí se v Austrálii hlasy, mluvící ve prospěch králíků. Vývoz králičích koží a zmrzlého masa stále roste a mnohý nezaměstnaný je slušně živ lovem králíků a dnes, kdy pšenice tak málo vynáší, je králičí pečínka často jediným masem, které přijde na stůl zchudlého australského farmáře.

Ještě než se úplně setmělo, odbočili jsme s cesty mezi stromy. Západní Austrálie může mít různé nedostatky, ale parkování automobilů nečiní obtíží: místa bývá dost! Zatím, co moje manželka připravovala v kuchyňce večeři, ukládal jsem přírodniny, které jsme během dne nasbírali. S nastalou tmou přestala pro nás australská příroda existovat a náš svět se zúžil v úzkou prostoru vozu, který byl naším domovem.

Po večeři zapsal si každý z nás do svého deníku dojmy posledního dne. Pak jsme přesunuli horní lůžko, tvořící za dne pohovku, aby stále vedle spodního, snesli ložní prádlo z oddělení na střeše a připravili postel. V oknech jsme měli drátěné sítě, ale pro jistotu zavěsili jsme ještě nad postel moskytovou síť. Unaveni horkem, jízdou po špatné cestě a tolika novými dojmy šli jsme spát.

První noc chvíli trvalo, než jsme usnuli. Otevřenými okny táhla se do vozu vůně australské stepi vůně, ve které převládal nahořklý dech kvetoucích eukalyptů. Zde, uprostřed přírody, nebylo tak dusno, jako ve městě. Z koruny stromu u vyschlého potoka ozývaly se podivné skřeky a ječení hlas podivného australského zvířete, podobného kuně, kterému kůže, napjatá po stranách těla, umožňuje klouzavý let od stromu ke stromu.

Ráno se probudila příroda mnohem dříve než my. V koruně blahovičníku, pod kterým jsme tábořili, usadilo se veliké hejno krásných růžových papoušků, kteří zřejmě rozčileně rokovali o tom, co dělá ten podivný vůz v jejich okrsku. Křik, štěbetání a rozčilené přebíhání se neustále stupňovalo, až konečně konference zdála se končiti způsobem u lidí obvyklých: asi půl tuctu papoušků utvořilo jakési komité, které se elegantním letem sneslo na střechu našeho vozu. Drobné krůčky svědčily o tom, že podrobují naše auto důkladné prohlídce. Neodolal jsem, abych nevystrčil hlavu oknem a v příštím okamžiku zvedlo se celé hejno s ohlušujícím křikem a zapadlo na jiný strom v úctyhodné vzdálenosti.

Jejich místo zaujal teď pták, podobný vráně, ale v elegantním černobílém šatě. S větve jen několik metrů od našeho okna počal s vysíláním ranního koncertu. Znělo to docela lahodně, jako když se někdo učí hráti na flétnu a umí již tolik, že dovede vyhnouti falešným tónům. Pak slétl dolů do křoví, kam jsme vyhodili zbytky své večeře a s důstojností umělce, přijímajícího svůj honorář, vybral si lepší kousky.

Američané říkají tomuto ptáku straka, ačkoliv nemá s naší strakou nic společného až na trochu podobné zbarvení. Česky se mu říká vrána hnízdák.

Teď ráno bylo příjemně a použili jsme příležitost, abychom dali trochu svůj vůz do pořádku. Při tom jsme objevili i obrovský sýr koupený kdysi v Janově a ukrytý pod sedačkou. Dlouhý pobyt ve voze v lodním skladišti mu zřejmě nesvědčil a tak jsme jej důkladně okrájeli a uschovali do spižírny.

Ten den jsme cestovali opět celý den pustinou jen řídce obydlenou a až odpoledne spatřili jsme skupinu výstavných budov na stráni u cesty. Bylo to misijní stanice. Nová Norcie, kousek Španělska na půdě Austrálie.

Kdysi před osmdesáti lety vypravil se španělský kněz Torres do divočiny na sever od Perthu, aby kázal divochům křesťanství. Dva mezkové nesli jeho skrovný majetek a Torres sám vyoral první brázdy na poli nové misie. Od té doby se mnoho změnilo: na místě ubohé chatrče, ve které Torres kázal slovo boží, stojí výstavné budovy, kostel a krásná kaple, zdobená cennými obrazy, která je jedinečnou v celé Austrálii. Misie má pole, ovocné zahrady a rozsáhlé vinice. Ale ještě něco se změnilo: domorodci, pro které Torres před lety opustil rodné lány Kastilie, vymřeli téměř již všichni. Jen několik černochů žije v okolí, a sirotčinec, udržovaný mnichy, hostí jen chlapečky ze smíšených manželství. Dnes spočívá význam Nové Norcie hlavně ve střední škole dobré pověsti pro hochy a dívky bílých osadníků.

Byli bychom si rádi školu prohlédli, ale přišli jsme v nevhodný čas. Žáci, jejich učitelé a všichni mniši, s opatem v čele, byli na pastvině na stráni, asi dva kilometry od misie. Byli shromážděni kolem elegantního červenobílého letadla, kterým se chystal odlétnouti jejich host, lord Sempill.

Lord Sempill je ředitel velké anglické letecké společnosti. Vykonal na svém letadle cestu z Anglie do Austrálie a nyní letěl domů. Přišli jsme právě včas, abychom ho ještě zastihli při odletu. S klidem člověka, pro kterého let z Austrálie do Evropy je všední záležitostí, rozloučil se s misionáři, zjistil směr větru, aby správně odstartoval proti němu, roztočil vrtuli a usedl do pohodlné kabiny svého letadla. Naposled zamával pak se letadlo rozjelo po nerovné planině, několikrát poskočila a již se vznášelo jako třpytivá vážka vysoko na modré obloze. Zamířilo k severu a každou čtvrt hodiny urazilo více, než padre Torres mohl se svými mezky ujeti za den.

Příštího dne přišla zpráva, že lord Sempill nedoletěl do Carnarvonu a bouřka, která právě zuřila, opravňovala předtuchy nejhorší. Bylo rozhodnuto vyslati záchrannou výpravu, ale následujícího dne jsme se dověděli, že lord Sempill je živ a zdráv. Když byl překvapen bouřkou, byl právě nad krajinou pokrytou hustým lesem. Odletěl tedy k pobřeží, přistál na písčině u moře a celou noc udržoval motor v chodu s letadlem obráceným proti větru, aby nebylo překoceno. Když bouře přestala, pokračoval v cestě. O několik dní později došel mu benzin ve vnitrozemí ostrova Jávy, ale až na tato dobrodružství doletěl do Londýna bez nehody.

Španělští misionáři přijali nás velmi přívětivě a měli radost, když se dověděli, že známe jejich vlast. Musili jsme jim slíbiti, že se u nich na zpáteční cestě opět zastavíme a svým chovancům nakázali, aby pro nás nasbírali přírodniny.

V Nové Norcii zůstali jsme dvě noci a pak jsme opět pokračovali v cestě na severovýchod. Po několik dní jsme jeli krajem, v němž se pěstuje pšenice. Mohli jsme pozorovat, jak osadníci nejdříve docílí odumření stromů v lese tím, že vykrojí dokola kůru v podobě prstence. Strom odumře a farmář později, v době sucha, zapálí les a získá tak pozemek pro svoji pšenici. Dříví zde nemá valné ceny.

Pole se obdělávají ve velkém, obyčejně pomocí traktorů. Každý rolník žije uprostřed svého pozemku, často mnoho kilometrů od nejbližšího souseda. Drobné osady jsou obchodními středisky a tvoří je obyčejně několik krámků, hotel, pošta, automobilová správkárna a biograf. Hotel neschází ani v malých osadách, protože australské zákony dovolují prodávat lihoviny jen majiteli hotelu. Hospodský pronajímá pokoje tedy jen proto, aby učinil zadost zákonu a následek toho je, že australské hotely co do pohodlí a někdy i čistoty zdaleka se nevyrovnají evropským. Snad zde působí i povaha Australců, kteří někdy mají trochu sklon k nedbalosti.

V australském hotelu se obyčejně špatně bydlí a také špatně jí. K obědu nesmíme přijít kdykoli, nýbrž jen v přesně stanovenou hodinu a mimo velká města nemáme možnost volby: buď sníme, co nám předložili, nebo odejdeme po obědě hladoví. Zaplatíme stejně dva a půl šilinku, což se zdá býti obvyklou cenou oběda. Maso bývá skoro vždy skopové a jako moučník figuruje puding podobný huspenině, připravený z konservy. Byli jsme rádi, že jsme nebyli na zdejší hotely odkázáni.

Mezi kořistí těchto prvních dnů vynikala veliká ještěrka, kterou jsme objevili pod balvanem na břehu vyschlého potoka. Byla zavalitá, s krátkým tupým ocáskem a posázená velikými šupinami, jako obrovská šiška. Dívala se mrzutě, kdo ji to ruší z poledního spánku a nepomýšlela ani na útěk. Je to druh, kterému se vědecky říká Trachysaurus. Na rozdíl od našich ještěrek živí se rostlinnou stravou.

Upravili jsme jí útulný domov ve veliké bedně ve voze a v krátké době velmi zkrotla. Zakrátko měli jsme čtyři takové ještěrky, ale zažili jsme s nimi nepříjemné překvapení, protože později poštovní úřad v Perthu odmítl je přijmouti, když jsme je chtěli poslati do Prahy. Příliš jsme si na ně zvykli, abychom je pustili nebo uložili do lihu a tak jsme se s nimi vozili po Austrálii, až se konečně nad nimi slitoval kapitán italské lodi a dopravil je do Evropy.

KAPITOLA TŘETÍ

VE ZLATÝCH POLÍCH VNITROZEMÍ

Auto na silnici po dešti u Paynes Find

Pšeničná oblast Západní Austrálie je žlutou páskou, táhnoucí se od severu k jihu, páskou, kterou bílý přistěhovalec položil mezi řídký les pobřežního pásma a vyprahlou poušť vnitrozemí. Dnes se tato oblast bohatých lánů obilí a evropské civilizace povážlivě tenčí svět ztratil zájem na australské pšenici a farmáři trpí bídou.

Pšeničná pole a farmářská městečka, stavěná z galvanisovaného plechu, zůstaly již daleko za námi. Krajina je ve znamení drobných eukalyptových stromů a nízkých křovin se stříbřitě bílým listím. Cestu tvoří dvě hluboké rýhy, které zde vyjezdily vozy v době dešťů. Jsou tak hluboké, že bychom mohli zachytiti spodkem vozu a proto jedu koly po jedné straně uprostřed stezky a po druhé straně uschlou travou, která ji vroubí. Někdy sjíždíme dolů, projíždíme potokem, dávno již vyschlým a na druhé straně šplháme do příkrého břehu nahoru. Jednoho dne se dostáváme do krajiny, která jakýmsi zázrakem byla navštívena v tuto neobvyklou dobu deštěm. Pak přijíždíme občas k místům, kde přes noc vznikly malé tůně, jako klidné hladiny rybníků. Naštěstí nejsou hluboké a projíždíme je tedy bez nehody na plný plyn, zatím co voda, čeřená koly, tvoří vysokou fontánu kolem našeho vozu.

Horší jsou místa, kde místo hlubokých kaluží nad pevným podkladem je bezedné bahno. Hromady větví, ještě zelených a rozdrcených koly auta, vypráví nám o perné práci automobilistů, kteří tu jeli před námi. Zde se uplatňují nízké převody našeho vozu a čtyři kola, poháněná motorem.

To je kraj, kde běloch není ještě dobyvatelem, nýbrž jen opatrným návštěvníkem. První párek klokanů hopkuje nám přes cestu. Skáčí pomalu, rozvážně a na chvíli se zastavují, aby se za námi ohlédli. Zdá se, že se nás ani nebojí. V příštích dnech jich uvidíme více, někdy i malá hejna. Jejich kratičké přední nohy jsou vyřazeny, když má klokan naspěch a uhání obrovskými skoky jen po zadních nohách. Vysoké ploty, kterými obehnal v obydlených končinách australský farmář svůj pozemek, nejsou klokanovi překážkou, protože dovede výborně skákat.

Někdy zahlédneme skupinu emu, australských pštrosů, u cesty. Jsou bázliví a mají výborný zrak a tak mizí mezi křovinami obyčejně dříve, než můžeme zastavit. Jsou škodnou, kterou australský venkovan nenávidí. Ubírají ovcím pastvu a při zběsilém útěku často naběhnou střemhlav na drátěný plot a poškodí jej. Najde-li farmář jednoduché hnízdo pštrosa emu s krásnými modrozelenými vejci, rozdupe je nemilosrdně všechna.

Tam kde přestává civilizace, začíná království australského domorodce. Nejdříve jsme se setkali se starou domorodkou, která obývala malý domeček u cesty. Její obydlí bylo kuriositou, stojící ve znamení automobilismu: bylo zbudováno z plechovek od benzinu. Pokud totiž dostaneme v odlehlých krajinách benzin, prodává se ve čtyřhranných plechovkách po osmnácti litrech. Stěny domku byly zbudovány z plechu těchto plechovek vyklepaných na plochu. Obývala jej se smečkou psů a větším počtem dětí nejrůznějších odstínů.

Když jsme se příště setkali s domorodci, byl vliv civilizace již méně patrný. Byl to tábor, obývaný asi čtyřiceti lidmi. Většinou bydleli v primitivních přístřešcích, zbudovaných z větví, jen někteří měli jakési stany z hadrů. Uprostřed ležení visel stažený klokan. Chyběl mu již ocas, oblíbená lahůdka domorodců a jediná část klokana, kterou i běloši považují za jedlou.

Někteří muži uměli několik slov anglicky. Pleť měli černou, ale jejich rysy nijak nepřipomínaly africké černochy a někteří starší muži měli dlouhé šedivé vousy. Krasavci nebyli, alespoň podle našeho měřítka. Přijali nás docela přívětivě boje s bělochy náleží již minulosti.

Jako australská zvířena, tak i australský domorodec je dítětem doby, která v ostatních dílech světa již dávno minula. Představuje primitivní typ, jaký obýval naše kraje snad v době lovců mamutů. V odlehlých krajinách Austrálie stojí dosud na úrovni doby kamenné: jeho nástrojem je dřevěný kyj, kamenný mlat a udice, vyrobená z lastury. Dovede však rozdělat oheň rychlým otáčením dvou dřívek proti sobě a jeho kmenové zákony a předpisy jsou kupodivu složité.

K dětem a zvířatům je pln lásky a šetrnosti. Australský divoký pes dingo není vděčným domácím zvířetem a tak po příchodu bělochů stal se jeho společníkem pes, přivezený z Evropy. Tábory domorodců jsou dnes obklopeny zástupy psů a čím je jich více, tím je domorodec šťastnější. Jsou pomocníky při lovu, společníky a za chladných nocí ho zahřívají svým teplem. Stádo ovcí, které mu bylo svěřeno, opatruje australský černoch velmi svědomitě.

Díváme-li se na mapu Austrálie, pozorujeme velké množství osad a měst a tak by se zdálo, že krajina je hustě obydlena. Ale tyto mapy jsou povahy optimistické a osada, která velikostí odpovídá prostřední české vesnici, je v Austrálii velikým městem.

KAPITOLA ČTVRTÁ

U JEZERA AUSTINOVA

Krajina u Lake Austin

Dvířka skřínky v boku vozu šla použit jako pracovní stolek na