Dom pokladov

Detektívna kancelária ENIGMA, prípad treti

Kreácia Kratochvílna

Kapitola prvá: Božie mlyny

„Koho všetkého ste upodozrievali?”

„Preverili sme snáď každého, nikto nemal solídny motív.”

„Kto bol teda hlavný podozrivý?”

„Jedna z tých dvoch. Ručička váh neustále kmitala.”

„Ustálila sa niekde?”

„Niekde medzi. Nevedeli sme sa rozhodnúť, či sa spolčili hneď na začiatku, alebo len matka vo víre okolností súhlasila, že pomôže dcére uskutočniť plán, ako sa dostať z područia otca.”

„Ale že v tom išli spolu, o tom nebolo pochýb. Hm… Kto mal profitovať z tých peňazí?”

„Určite mladá. Stará by to pred manželom neutajila. Myslím, ak by mala niekde uliaty taký balík.”

„Koľko to bolo celkovo?”

„Pol milióna.”

„Kristove rany! Kto si môže dovoliť vyhodiť toľké peniaze?”

S Ferčim sedím na pive a preberáme môj starý a jeho nový prípad. Zliali sa v jedno. Veď viete, ako to chodí. Človek mieni, život mení. Vlastne by sme tu ani nemali takto diskutovať, ale on ma nebonzne, ja jeho tiež nie, a zdieľané informácie nám slúžia len na pochopenie súvislostí. Dôkazy musí Ferči vydolovať inde. Ja žiadne nemám. Iba dojmy. A zmätok.

„Väčšina rodinného kapitálu musela pochádzať ešte z Neuwirthovej vena, otecko ju istotne dobre zabezpečil, keď si brala plukovníka. Koľko takí burzoví makléri asi zarábajú?”

„To ja neviem,” odvrkne bratranec, „tento zjavne viac, než dokázali jeho rozmaznaná dcéra a vnučka minúť.” Odpije si piva a pokračuje: „Takže plukovníkova žena odviedla dcéru tajne na liečenie, vychystala zásnubnú hostinu, podľa vlastných slov bola posledná, kto s dcérou hovoril večer pred zmiznutím, následne vás kontaktovala bez manželovho vedomia. Medzitým zmizli peniaze zo sporiaceho účtu, únosca si vypýtal prídavok a Arpád skončil s prestrelenou hlavou v jazere. Všetko nasvedčuje tomu, že jedna z tých dvoch musela zosnovať tento plán úteku. Podľa mňa v tom pokojne mohli ísť spolu od začiatku.”

„Presne ako hovoríš,” prikyvujem, „každému normálne zmýšľajúcemu človeku by iná možnosť ani neprišla na um. Preverili sme Nininých bývalých, toho Neuwirthovej kaderníka, Arpádovu rodinu a známych. Nikde nikto s motívom. Naopak mladá aj stará Neuwirthová mali motívov habadej.”

„A vražednú zbraň k tomu,” dodáva Ferči. O nelegálne držanej hračke plukovníkovej manželky som mu povedal, ale len tak, aby to zostalo v rodine. Veď viete, ako to chodí. Dôkazy neexistujú, nikto zbraň neprizná a ja nemám právo šíriť tieto dôverné informácie o bývalej klientke. No ale Ferči je Ferči, odtiaľ únik nehrozí. Zbraň som vlastne spomenul len preto, aby som dodal vážnosť našim podozreniam, že celý únos bol rodinným divadlom a žiaden únosca nikdy neexistoval.

„Niečo nové o Arpádovi?”

Ferči kvôli mne nevyzvedá, ale novinky sa šíria vzduchom, nedá sa nezapočuť. Zatiaľ nič svetoborné. Samovraždu vylúčili. Vraha nenašli. Pýtam sa ho pravidelne na to isté, snáď aby som si očistil vlastné svedomie, potvrdil si, že sme nikde nepochybili. Dobre, ja viem, pochybili sme veľakrát. Možno som mal dať na Petra a viac sa sústrediť na mladého Morvaya. Lenže ten už bol dávno v jazere a nebyť náhody, doteraz ho hľadáme. Jeho starý otec vinil zo všetkého plukovníka, proti tomu neexistovali dôkazy, Arpád nemal takých nepriateľov, čo by ho potrebovali zniesť zo sveta – takže sa znovu vraciame, my aj polícia, k rovnakému motívu. Nina sa nechcela vydávať. Zohnala si zbraň (iba Ferči a ja z celého vyšetrovacieho ansámblu vieme, že po ňu nemusela chodiť ďaleko), zbavila sa snúbenca, hádam sa aj matke napokon priznala a tá jej dopomohla k peniazom cez falošného vydierača, aby dcérenku niekam upratala a vyhli sa obvineniu z vraždy. Všetko by nám krásne zapadalo, keby…

Keby pred dvoma týždňami nevylovili Nininu mŕtvolu z rieky.

Pochopiteľne, nebolo hneď jasné, o koho ide. Telo si nejaký čas pobudlo pod vodou. Opäť nám pomohla náhoda. Akýsi mladík počul čľupnutie, myslel si, že niekto padol do rieky. Vonku je stále chladno napriek marcovému otepleniu, nuž sa chlapec bál, že sa dotyčná osoba rýchlo podchladila a nemohla doplávať k brehu. Uletená teória, no záchranné zložky nemohli hlásenie ignorovať. Čľupnutie mohlo pokojne zaznieť iba v mládencovej divokej fantázii, pátranie však nebolo márne. Namiesto čerstvej obete našli Ninu. Teda to, čo z tej krásnej blondínky zostalo. Vďaka chladnému zimnému počasiu sa telo vo vode rozkladalo pomalšie, ale rozpoznať, kým bola mŕtvola za života, to už samozrejme nešlo. Približný vek a výška obete zalarmovali Janu Neuwirthovú, ktorá mi zavolala, opäť tajne poza manželov chrbát, a zverila sa so svojimi obavami. Nechcela veriť, že by to bola jej Nina, no od októbra minulého roku o nej nemala správy. Potrebovala istotu, nie tápanie. Veď viete, ako to chodí. Vlastne dúfam, že väčšina z vás nevie, nie v takomto prípade. Nech už som si myslel o Neuwirthových čokoľvek, žiaden rodič by nemal pochovávať svoje dieťa. O to horšie, ak vám dcéru nájdu v stave, v akom bola Nina. Skontaktoval som sa s plukovníkom, pretože som naďalej mal pochybnosti o duševnom zdraví jeho manželky. Stoicizmus ho pomaly opúšťal. Raz darmo, jeho ľahkovážny prístup nám vôbec nepomohol vo vyšetrovaní a teraz čelil faktu, že jeho dcéra možno celý ten čas nedobrovoľne plávala kdesi pod mostom. Z rozmaru je vražda. Nie jedna, tá plukovníkova povestná vedľajšia škoda, ale teoreticky dve. Jeho dcéra, ktorú upodozrieval z konšpirácie, sa náhle ocitá na zozname potenciálnych obetí. Reálnych, nie vyfantazírovaných počas našich diskusií v salóniku. Tento nešťastný zvrat ho primäl logicky uvažovať a spolupracovať s políciou. S Ferčim.

Bratranec dostal potvrdenie o identite obete čierne na bielom predvčerom. Telo bolo vo vode zaťažené niekoľkými vrecami plnými tehál, starých dlaždíc a kamenia. Žiadne vonkajšie poranenia, ktoré by teoreticky spôsobili smrť, pitva nepreukázala. Nina mohla spáchať samovraždu, ak by ju premohli výčitky svedomia kvôli Arpádovi a uniesla by hromadu stavebného materiálu ako poistku, že sa z vody nevynorí, keby si svoj samovražedný plán rozmyslela v poslednej chvíli. Logickým záverom však bola vražda. Vychádzajme z charakteru obete. Nina bola rozmaznaná. Ak by aj došlo k obratu a stúpila by si do svedomia, nevolila by smrť utopením. Nie je to príjemný a bezbolestný koniec. Relatívne rýchly, ale nie príjemný. Ženy volia iné metódy. S vraždou nám padá teória o spolčení sa matky s dcérou. Jana by si Ninu nekántrila. Plukovník tiež nie, maximálne by jej vrazil pár zaúch. Ferči preveroval aj možnosť, že sa starý Morvay mstil za vnuka, ale Morvayovci, napriek pretrvávajúcej nasrdenosti a zúfalstvu, by až tak ďaleko nezašli. Znovu vychádzajme z charakteru. Morvay by Neuwirthovi rozbil hubu, no vražda nie je jeho štýl. Každý normálny človek má v tomto smere svoje hranice. A Morvay senior normálny je.

Tak čo sa dialo s Ninou v období medzi zásnubami a objavením jej pozostatkov?

„Ferči, ak máš niečo, čo by mi upokojilo svedomie… Veď vieš, že si doteraz vyčítam, či som naozaj urobil, čo sa dalo… Nebolo sa čoho chytiť…”

„Prestaň!” okríkne ma bratranec. „Nevravím, že si všetko robil najlepšie, ako sa dalo, ale pozri sa na nás. Nám ruky nikto nezväzuje, no aj tak sme sa nikam nepohli. Predpokladáme, že sa Nina utopila. Viac zatiaľ nemáme. Padla do tej vody sama dobrovoľne, alebo jej niekto pomohol? Bola už po smrti, keď sa jej telo vydalo na poslednú cestu do ríše vodníkov? Ááále… Tie tehly by neuniesla! Som teda presvedčený, že hľadáme vraha. Jedného či viacerých, ktovie. A viacnásobného? Žiadna strelná rana ako u Arpáda, nikde sa neobjavila Neuwirthovej stratená zbraň – mimo zásnub a vodného hrobu nám tých dvoch nič nespája.”

„Mohlo to byť celé namierené proti plukovníkovi?”

„On to odmieta. Začal spolupracovať, napriek tomu sme zatiaľ neprišli na nikoho, kto by ho natoľko nenávidel, aby siahol na život jeho dcére. Ale vieš, ako to býva. Niekedy je vrahom osoba, na ktorú sme dávno zabudli, no komu krivda navždy utkvela v pamäti.”

S nádejou hľadím na Ferčiho: „Takže myslíš, že to bol niekto, koho sme nemali šancu objaviť?”

„Nie,” odbije ma, „už len preto, že to výkupné sa len tak nevyparilo. Keby ste to mali lepšie zorganizované, mohli ste vydierača, alebo kto už to bol, čo je dnes o pol milióna bohatší, prichytiť rovno pri čine. Na sledovačke nebolo nič zložité.”

„Ja viem, ja viem,” odpovedám podráždene. „Lenže keď nám teraz vypadla z príbehu Nina a Jana je čím ďalej, tým menej podozrivá, kto nám ešte zostáva?”

Ferči sa na mňa díva spoza prázdneho pohára od piva a uvažuje, či naozaj má zmysel odpovedať. Rýchlo pochopí, že nie som schopný jasného úsudku. „Jedna osoba predsa len áno,” naznačuje mi. „A starý Košťál to nie je,” s úškrnom dodáva.

Niežeby som s ním nesúhlasil, no v súčasnej situácii sa mi tento smer vyšetrovania nehodí.

„Emu ste predsa tiež preklepli, a nič,” vzdorovito zamrmlem.

„Veď práve, to ma na celom prípade mätie najviac. Ako sa do neho zaplietla Ema?”

„To je rečnícka otázka?”

Otrávene na mňa hľadí: „Povedali vám niečo viac, alebo sa všetci držia tej istej historky?”

Nie, nepovedali. Leopold Neuwirth tvrdí, že o Eme počul prvý raz od manželky po tom, ako dostali list so žiadosťou o výkupné. Nerobil si veľké nádeje, ale Emina disciplína a zdravý rozum mu imponovali. Skrsla iskierka nádeje, že aspoň niekto bude konať s rozvahou. Nechcel veriť, keď sme mu oznámili, že Ema sa s Ninou zoznámila s najväčšou pravdepodobnosťou v ústave. Jeho poznámka o Eminom zdravom rozume tým podľa Petra vyznieva dosť ironicky.

„Ak je to tak, som rád, že moja manželka odviedla našu dcéru na liečenie niekam, kde majú preukázateľne výborné výsledky,” zhrnul Eminu minulosť plukovník.

Jana Neuwirthová trvá na svojej verzii udalostí. Nina jej dala číslo na Emu a zvyšok už vieme. Verila, že to je Ninina stará kamarátka.

Emin byt prehľadali. Ukázalo sa, že to nebol až tak zložitý a časovo náročný proces vzhľadom k rozmerom a vybaveniu jej minigarsónky. Podľa všetkého Eme zohnala bývanie riaditeľka ústavu, zaplatila za ňu nájom na rok dopredu – koľko zarába taká riaditeľka blázinca? –, no Ema jej to vraj teraz spláca, odkedy má stály príjem. Veď viete. Odkedy je mojou asistentkou. Nezarába u nás veľa, no každý mesiac vloží malú sumu na riaditeľkin účet. (Takýmto tempom bude tú izbietku splácať pekne dlho.) Všetky transakcie sú z Eminej strany prevádzané v hotovosti. Polícia neobjavila nijaký účet vedený na jej meno, preto verili, že ak ukradla pol milióna eur, musí ich mať niekde schované pod matracom. Nič. Ema žije ako Sparťan. Takmer žiaden nábytok, iba to najnutnejšie, nejaké zdravé potraviny v chladničke. Ferčimu povedala, že zo svojho platu nemôže vyskakovať, ale stačí jej, čo má. Maličký bytík, svoj pokoj a teraz aj prácu.

„Keby som nevedel, ako tú prácu získala, a keby sa nám nemotala v prípade tých mäsiarov spred pol druha roka, veril by som jej každé slovo,” povedal mi po výsluchu bratranec. „Normálny bývalý cvok, čo je rád, že zohnal akú-takú prácu a chce sa zaradiť späť do spoločnosti. Veď aj ten tvoj Peter bol vďačný za prácu v sklade kvetov, keď vyšiel von z basy. Sú situácie, kedy si človek nevyberá. Lenže Ema má v sebe niečo… Neviem to popísať.”

„To budú tie hlboké čierne oči,” súhlasím s Ferčim, „tiež som sa cítil nesvoj, keď si ma prvý raz premeriavala.”

„Ale hádam nebudeme veriť na povery a babské reči,” zahovoril tému bratranec. „Možno jej krivdíme. Každopádne som dal preveriť, či si niekto nedávno neotvoril účet s podozrivo vysokým vkladom. Vieš, aké sú banky neochotné poskytovať akékoľvek informácie, no zatiaľ sa nezdá, že by Ema bola pri peniazoch. Nič ju nespája s Neuwirthovými ani Morvayovcami. Všetci svorne tvrdia, že Emu nikdy predtým nevideli, čím mi padá motív osobnej pomsty. Ona sama vypovedala, že k Nine proste pocítila zvláštne puto, ako kedysi k tej chudere Márii.”

„Ktorá údajne spáchala samovraždu.”

„Údajne, pravdu máš. Nedokázalo sa však cudzie zavinenie. Prečo myslíš, že by jej Ema pomáhala odísť na onen svet?”

„Je to len taký pocit,” vysvetľujem. „Ema hovorila niečo o ženách, čo nechcú žiť v tomto svete riadenom mužmi, keď sme ju vtedy stretli v parku. Nevenoval som tomu pozornosť, alebo som nechcel. Čo som ja nejaké monštrum len preto, že som muž? A nejaví sa mi ako niekto, kto by pociťoval silné emócie pri stretnutí s rozmaznanou milionárskou dedičkou liečiacou sa z hystérie.”

Nateraz je však Ema mimo podozrenia. Ferči na ňu nič nemá. Veríme v jej nevinu? Ani jeden z nás. Nie v úplnú. Každý však máme inú teóriu o jej úlohe v prípade. Veď viete, ako to chodí. Chceme v druhých vidieť odraz našich očakávaní a podľa toho si ich vykresľujeme. Košťál považuje Emu za poslednú kultúrnu osobu na zemeguli a úprimne si myslím, že jej nadŕža. Pre Rolanda býva intelektuálnou výzvou iného typu než Peter, čo ho občas mätie, takže podľa mňa sám nevie, kam Emu zaradiť. Pokým mu Ema nerúca jeho svetonázor, sú parťáci, ale istotne by jej nejaký ten zločin prisúdil, keď mu ohrozuje jeho životnú stabilitu. S Petrom je to jednoduché, ten ju buď miluje, alebo z duše nenávidí. U neho je to pochopiteľné a hoci máva voči nej naprudšie reakcie, sú aj najľahšie vysvetliteľné. Ľudka si na Eme ventiluje materinské pudy, Asta ju zbožňuje a ja len dúfam, že som si do života nenamontoval šialeného vraha.

No Ema teraz pracuje pre mňa, čo mení pohľad na vec. Patrí do rodiny. To chápe aj môj bratranec. Mám tušenie, že sa nedíval pod každý kameň, keď hľadal dôkazy proti Eme, ale na slovenské pomery urobil viac než dosť. Emina verzia pravdy je zaznamenaná v spise a inú pravdu teraz nepotrebujeme.

Hanbím sa priznať, že som mu zatajil Eminu zachádzku s výkupným na ceste ku kúpeľu.

„Bude niekto niekedy obvinený z vrážd Niny a Arpáda?” pýtam sa v pivnom opojení Ferčiho.

„Srdce mi po tom žízni, ale hlava vie, ako to u nás chodí.”

««« »»»

Ako som povedal, s marcom prišlo mierne oteplenie, ale stále sa to nedalo nazvať jarou. Napokon, prvý jarný deň bol ešte len pred nami. Čo však nepočkalo, bola oslava Rolandovej štyridsiatky. Tak veru, okrúhle jubileum slávi tento rok. Plánuje ísť na pár dní k rodičom do hôr, ale pred odchodom pre nás zorganizoval posedenie v podniku na pol ceste medzi jeho bytom a knižnicou. Zároveň je to približne rovnako ďaleko od nás aj od Petra, takže si nikto nemôže sťažovať, že by to mal odruky. Ľudka cucá nejaký žltý koktejl a klábosí s Košťálom, z ktorého sa vykľul lev parketov. Peter predstiera, že ignoruje Emu, a Ema ani predstierať nemusí. Je tu z povinnosti. Chodí na enigmácke akcie, aby ukázala, že patrí do tímu, ale neprejavuje nijaký osobný záujem o rozhovor, zblíženie či vzájomné spoznávanie. Ona síce o ľuďoch vie viac, než im môže byť príjemné, ale dostať sa pod kožu jej je misia nemožná. Občas mám dojem, že aj tieto voľnočasové aktivity považuje za platený pracovný čas. Akoby Ema ako súkromná osoba ani neexistovala.

„Tak ešte raz všetko najlepšie, chlapče,” prihováram sa oslávencovi. Dostal od nás novú košeľu a kravatu. Čo iné dať abstinentovi? „Kedy máte oficiálne voľno, inak povedané, pokoj od Košťála?”

„Čoskoro, odchádzam v sobotu ranným vlakom.” Chvíľu sa díva do pohára s minerálkou a zdá sa, že o niečom uvažuje. „Pán Dobiš, všimli ste si, že mi občas vykáte, občas tykáte?” Nuž, nevšimol. Ale pravdepodobnosť nepopieram. „Asi sa vám to pletie, keďže Petra oslovujete, ako by vám bol syn. Preto by som vás chcel požiadať, tykajte aj mne, už nastálo.”

„Dobre teda, potykajme si,” a dvíham pohár, môj je ale plný šumivého vína.

Roland sa však okamžite zarazí: „To nie, pán Dobiš, mne to z úst nejde, veď ma poznáte. Ja by som vám nemohol dôverne tykať, hoci ten vekový rozdiel medzi nami sa mi už nezdá byť priepastný. Štyridsiatka…”

„Štyridsiatka sa ti bude javiť ako krásne číslo, keď budeš sláviť päťdesiatku,” upokojujem ho, „ale ďakujem, že ma stále považuješ za mládenca.” Pousmial som sa, no Roland sa netvári priveľmi súhlasne. „Aspoň duchom,” zachraňujem situáciu a svoju česť.

„Máte nejaké nové poznatky o Nininej, veď viete,” Roland hľadá to správne slovo, „o jej skone?”

„Nie, nič. Akurát nedávno som bol s Ferčim na pive, tiež tápajú. Bežne dostupné vrecia, bežne dostupné tehly, odpad z ktorejkoľvek stavby. Polícia hľadá ihlu v kope sena. Ale Neuwirthoví majú, zdá sa, akési problémy.”

Ani neviem, kedy sa k nám priplichtil Peter. „Jaké tí už móžu mať problémy? Do má peňáz na rozhadzuvání, nemóže mať problémy.”

„Prečo sa nevenujete dámam, kolega?”

„Odkedy je starý Košťál dáma, ty drbo?” odpovedá Rolandovi náš ryšavec. Trochu som mal obavy, aký darček zvolí, lebo Peter podľa mňa vybavuje všetko fľašou slivovice, no chlapec prekvapil. Podal Rolandovi obálku. Tajne som dúfal, že neoriginálne zvolil bezpečnú cestu finančného daru. Div sa svet, v obálke bola vstupenka na májové predstavenie Labutieho jazera v SND a rezervácia izby v neďalekom hoteli kúsok od dunajského nábrežia. „Toto si pójdeš kuknúť a tu budeš spať, né že sa budeš na noc drbať domóv,” svojsky zagratuloval Rolandovi k jubileu. S Ľudkou sme sa na seba prekvapene pozreli, potom na Košťála a Emu, a tí synchronizovane prstom ukázali jeden na druhého. Bárs to aj nebol Petrov pôvodný nápad, skutočnosť, že si dal poradiť od znalcov Rolandovej duše, preukázala, že mu na ňom svojím spôsobom záleží.

Peter do seba hodil ďalšie poldeci a pokračuje: „Ema je velice spokojná se svojím vínečkom a pani šéfová klebetí s Košťálom. Nido ma nepotrebuje. Tak čo ste to hovoreu o tých zazobaných Neuwirthových?”

To je taká pomerne úsmevná príhoda, musím povedať. „Chlapci, veď viete, ako to manželstvo vyzerá. Pani Jana teraz balí kufre a chystá sa do Kolčian. Niežeby to nemala urobiť už dávnejšie. Avšak pán plukovník mi volal, deň-dva dozadu, že ho vlastná žena obviňuje z vraždy ich dcéry. Samozrejme, Ferčim to ani nepohlo. Neexistujú dôkazy, neexistuje podozrenie.”

„A Neuwirthka je ránne šiši, to šecci víme.”

„Vy by ste neboli, keby vám skántrili dcéru?” Roland sa naďalej pani Jany zastáva. Ťažko posúdiť, či vďaka alebo napriek ich spoločnému nočnému dobrodružstvu.

„Spomínate si, keď starý Morvay dal plukovníkovi po papuli a maskovalo sa to rozbitým pohárom?” snažím sa zahovoriť prekáranie tých dvoch. „Vyzerá to tak, že teraz po plukovníkovi lietajú taniere v jeho vlastnom dome.”

„Mosí byť sránda veliká. By som steu videť. Hádam by som si aj jeden hodeu.”

Na rozdiel od Petra Rolandovi v tejto chvíli nie je úplne jasné, o čom hovorím. Vidím to na ňom, nemusí sa ani ozvať.

„Ony tie taniere lietajú doslova,” dodávam. „Plukovník sa mi sťažoval, že jeho žena v návale zúfalstva po ňom vrieskala, nazývala ho vrahom a hádzala po ňom, čo jej prišlo pod ruku.”

„Trošičká psychicky nezvláda situáciju, no. Šak už ide do cvokhausu, ta de je problém?” nevzrušene komentuje Neuwirthových talianske manželstvo Peter.

„Problém je v tom, že pani Jane niekto nahovoril, že jej muž zabil ich dcéru.” Chvíľu som ticho, lebo neviem, akým tónom podať nasledujúcu informáciu. „Nejaká veštica.”

Petrovi vošla slivka dnu ústami a vyprskla von nosom. Aspoň chcem veriť, že to na mojom kabáte pristál alkohol a nie nejaké telové tekutiny. Roland uprednostňuje mlčanie s vyšpúlenými očami. Podobné reakcie som očakával.

„Veď viete, ako to chodí, chlapci. Zúfalý človek sa aj slamky chytá. Jana popiera, že by čokoľvek vedela o vražde Arpáda. Aj keby pomáhala Nine s vydieraním otca, tá sa mohla sama od seba rozhodnúť, že sa zbaví nechceného snúbenca. Matka ozaj môže byť v tomto nevinne. A určite si nezabila dcéru, to nedáva zmysel. Takže tu musí byť iný hráč na scéne. A kde rozum zlyháva, dostaví sa nadprirodzeno.”

„Ná šak to nemosí byť úplná blbosť, šéfe,” teraz už vážne vraví Peter. „Kuknime sa na to takto. Leo sa nám zbaveu dvoch príživníčok naraz. Nemohou zahlušiť starú, to by bou prvý na rane jako podozrivý. Ale keď šecci verá, že rodič si nezamorduje decko, tam už videu cestu. Starej potom drbne, pošle ju na výlet do ústavu bez spátečného lístka a má doma fajront nafurt.”

„Kde sa vám stratil Arpád, ktorého ste tak veľmi chceli nájsť, pán kolega?”

„Jak povedau plukovník, to bola vedlajšá škoda. Hádam aj on bou dóležitý tomto príbehu, čo já vím! Já nejsom vojak jak Leo. On je ten oný, stratég. Vidíš, jak to šecko pekne zamotau a čil nido neví, do je do a do bou de a tak vóbec.”

Treba uznať, že málokto sa správal štandardne, ale ako som povedal, domnienky nie sú fakty a bez dôkazov niet obvineného. Ak vynecháme rodičov z okruhu podozrivých, máme veľmi prijateľný príbeh o niekom, kto uniesol Ninu pre peniaze, zbavil sa Arpáda, ktorého nepotreboval, možno Ninu zabil nechtiac, no vycúvať už nešlo. A pol milióna je pol milióna! Lenže kto ten niekto je? V podstate Jane Neuwirthovej ani nezazlievam, že hľadala pomoc u veštice.

„Nemohol ten príbeh mať dve časti?” uvažujem nahlas. „Možno sa Jana a Nina spikli, ale Nina ako správna rozmaznaná dcérenka nedokázala vyčkať a z roztopaše zabila snúbenca. Tu nám končí prvá časť. Druhá začína v momente, keď Ninu pri tej vražde niekto videl. Začal ju vydierať, cez ňu azda aj Janu, Nina robila problémy, tak ju hodili do rieky.”

Roland ma prerušuje: „Povedané knižnou rečou, zmiznutie Niny a vražda Niny sú podľa vás dva romány napísané dvoma odlišnými autormi.”

„Présne ták, pochopeu si,” pritakáva Peter. „A policajtom ste toto povedau, šéfe?”

„Nie, teraz mi to napadlo.”

„Tak to pri najbližšom pive bratránkovi zaspívajte a nach si to už rjéšja oni, experti. Já mám tejto rodiny vác než dosť.”

Odkašliavam si predtým, než ich poprosím o poslednú službu pre plukovníka: „Na tú vešticu by ste sa mali pozrieť, chlapci.”

Rolandovi sa nekresťanské praktiky neveľmi pozdávajú. „Pán Dobiš, ja cestujem za rodinou, ja nemôžem.”

„Pôjdete spolu s Petrom, keď sa vrátiš.”

„Jak se mňú? A načo?”

„Pozrite sa, plukovník by rád vedel, či existuje možnosť, že jeho vlastnú ženu niekto zneužíva na nekalé ciele. Možno je tá veštica v kontakte s vrahom a snažia sa vyšetrovanie zviesť zo stopy. Polícia by sa správala ako slon v porceláne, ale vy dvaja… Peter má zdravý rozum a Roland silnú vieru, povedal som si, ich nejaká bosorka nezblbne.”

„Pán Dobiš, ako si to celé predstavujete?” naďalej sa vzpiera oslávenec. „To máme k nejakej šarlatánke napochodovať a priamo sa opýtať, čo všetko vie o dvoch vraždách a čo natlačila pani Jane do hlavy? Myslíte, že sa nás zľakne a prizná sa?”

Peter sa mi zdá byť viac naklonený tejto návšteve. Hnieti si bradu a o niečom premýšľa: „Do by sa teba nelakau, že áno? Jako takto, šéfe. Polla mňa má drbo právdu. Až babka volačo ví, tak to len tak nevyklopí.”

„Ale preveriť ju môžete!”

„Šak klídek, nido nehovorí, že ne. Už len kóli Arpimu. Nach odpočíva pokoji. Já sa na ňu kuknem ve volnom čase. De býva?”

„Neviem, budete ju musieť nájsť. Plukovník len vie, že jeho žena spomínala akúsi Zelmu. Pozrel som sa na internet, dnes už tieto vedmy nie sú žiadne zošúverené stareny. Hádam mi ešte aj poďakujete, že som vás za ňou poslal. Ale nechoď sám, chcem mať dva páry očí a uší zapojených. Nájdi ju, Peťo, a potom si urobte s Rolandom výlet.”

Medzitým Ema dopila svojich niekoľko pohárov červeného vína a rozlúčila sa s nami. Chcel som chlapcov poslať, aby ju odprevadili na zastávku, no ona nejavila ani známky podnapitého stavu, ani záujem o spoločnosť. Pre Rolanda však niekde zohnala knihu, po ktorej dávno túžil. Podľa starého Košťála musela prejsť mnoho antikvariátov nielen v blízkom okolí Madenova, takže sme jej asociálne správanie dnes večer odpustili.

„Dávajte si pozor, Ema,” nedalo mi, musel som jej otcovsky dohovoriť. Neviem, čo to do mňa vošlo. Ona sa len zvrtla a už jej nebolo. Zmizla v tme, či skôr v chabom svetle pouličných lámp.

„O čom ste tam klábosili vy traja?” vyzvedá hneď Ľudka.

„O Nine, o čom inom? Zato tebe Košťál kurizoval jedna radosť!”

Starý knihovník sa k nám práve dotmolil s fernetom v ruke. „Na nášho štvorkrížikového!” pripíja znovu Rolandovi a ja už ani nemám čím pripiť. Našťastie ešte niečo zostalo vo fľaši, idem si teda po dupľu.

„Nenudila vás moja žena miestnymi klebetami?” pýtam sa starca po doliatí šampusu.

Košťál sa len uškŕňa: „V tomto meste sa neudeje nič, o čom by som nevedel.”

„Takže vás nudila.”

„Naopak, vaša pani má veľký talent. Málokto dokáže realitu tak krásne prifarbovať a pretvárať. Viete, čo sú klebety? Vybrané úryvky pravdivej histórie. Neúplná pravda sa stáva pravdou novou.” Vzácne mi to pripomína môj prístup k prípadu Morvay-Neuwirthová. „Pani Ľudmila má zvláštny filter, cez ktorý tá nová pravda preletí a rýchlosťou blesku sa transformuje do takej formy, že vyznieva úplne uveriteľne,” pokračuje Košťál, „takže človek neznalý pomerov pokladá informácie od vašej panej za bernú mincu.”

„Preto ju ľudia ešte stále berú vážne,” nešťastne pritakávam. „A dôverujú jej.”

„Lebo nikdy nezistia, aká bola tá pôvodná pravda. Na tom stavia aj mnoho politikov.”

Zúfalo hľadím na starca ukrytého za sklami okuliarov: „O čom vás presviedčala tento raz?”

„Napríklad aj o tom, že vaším životným snom vždy bolo cestovať transsibírskou magistrálou. Ona by sa vraj aj pridala, ale kto by sa postaral o obchod, keď je Slávka večne v oblakoch?” Ďalší Košťálov úškrn a šťuchanec do mojich rebier. „Koľko je na tom pravdy, tej pôvodnej?”

Musím ho odtiahnuť ešte kúsok bokom, lebo moja pani manželka sa blíži. „Nedávno som čítal o chlapíkovi, čo sa vydal na transsibírsku cestu za pomerne lacný peniaz. Len som si popod nos zahundral, že to musí byť zaujímavý výlet.”

„A ona to začula.”

„Začula a hneď odvrkla, čo to mám za debilné nápady v jednom kuse.”

„No vidíte, a ja by som vás po jej vylíčení považoval za dobrodruha,” chechce sa Košťál, „hoci niektoré manželstvá sú dobrodružstvom samy osebe.”

Vtom nás dostihla Ľudka: „Už zas ma ohovárate?”

„Rozoberali sme Neuwirthových, miláčik. Mali ste vy predtým lepšiu tému?”

Ľudka okamžite kontrovala politikou. Pohľadom som prešiel na starého knihovníka, aby potvrdil či vyvrátil jej odpoveď, ale na moje prekvapenie prikyvuje: „O dva roky sú voľby, robím si osobný prieskum verejnej mienky.”

„A čo ste vysonduvali dočilku?” pridávajú sa k nám Peter s Rolandom.

„Že dopadnú rovnako na hovno ako tie predošlé a budeme radi, ak to hovno nebude smrdieť ešte viac.”

„Nebuďte pesimista, pán Košťál,” chlácholí ho Roland, „hnedokošeliari sa do parlamentu nikdy nedostanú. Pochodovať a biť sa do pŕs je jedna vec, ale osloviť voličov si vyžaduje trochu viac práce.”

„Hej, a akej?” oponuje starec. „Rozdávať karafiáty na Deň žien?”

„To imponuje starším dámam, súhlasím, no nezabúdajte, že tu máme novú generáciu. Tá si ani nepamätá predvolebné mítingy deväťdesiatych rokov, je viac rozhľadená a vzdelaná, neraz stále ešte študujúca.”

„Veď práve,” mrmle si starý Košťál popod nos, „sedia doma na riti, žijú na úkor rodičov a štátu, majú prístup k informáciám, ktoré nedokážu filtrovať, nevedia čítať s porozumením a história ich zaujíma len vtedy, ak sa jedná o históriu prehliadania na frajerovom počítači a obsahuje obrázky kozatých Rusiek. Taká je dnes doba a ja pred ňou nezatváram oči. Ja monitorujem. Milý môj Roland, my sme sa búrili voči fašizmu, komunizmu, voči bezpráviu, neslobode, ale na čo si už len môžu sťažovať dnešní mladí? Na pomalé pripojenie? Jedno však má každá nová generácia spoločné - myslí si, že je lepšia a múdrejšia než tá pred nimi. A keď otec, mama volia nejakú rozumnú stranu, poučení z minulosti, sklamaní súčasnou ponukou, ale stále túžiaci po slušnom živote, koho pôjde voliť decko? Toho, kto je úplným opakom a masíruje mladým mozgy cez tie ich sociálne siete.”

„A najlepší, aby ešte aj vypadau tak trošičká jebnutučko a pripomínau kamaráda, s kerým choďá za kostol húliť, lebo šak dóverný kamarád nám rozumí, ne?” pridáva sa Peter na Košťálovu stranu.

Roland sa však tak ľahko nevzdáva: „Čo vy už o tom viete, pán kolega?”

„Ja té decká vyhadzujem z baróv a čase volna sedím krčme. Keby si sa vác snažeu, drbo, by si spoznau typického Slováka bez rozdjélu veku. A nerobeu by si si nádeje.”

„No keď ste taký múdry, koho budete voliť vy?”

„Do teho je ťa velké hovno, ale to ti nepovím, lebo neská oslavuješ. Taký budem charakter.”

„Dovtedy sa ešte pozliepa toľko strán…,” snaží sa ukončiť debatu Ľudka.

Peter si však neodpustí, aby nemal posledné slovo: „Sa stavím, že náš pánbíčkár volí furt tých istých. Len aby si po tom fjásku s bocjánom nebou ich poslenný volič!”

Košťál ma ťahá za rukáv a vyzerá, že ho politika prestala zaujímať. „Počujte, Dobiš, teraz, keď je Ema preč,” šepká, „ako je na tom vyšetrovanie? Majú na ňu niečo?”

Nemám chuť prilievať olej klebiet do ohňa Košťálovej zvedavosti. Všetkým však odľahlo, že sa mení téma rozhovoru, lebo hádka na oslave narodenín môže byť tradičným ľudovým prvkom, ale my sme predsa len civilizovaní ľudia. Aby som nikoho nesklamal, vrátane Ferčiho, vykrúcam sa z odpovede: „Myslel som si, že vy ste na jej strane.”

„Ja som na strane inteligentných a rozumných ľudí. Avšak táto množina má čoraz menej podporovateľov,” na chvíľu sa zamyslí, „aj členov.”

„A jako henten prízrak nehovoráci je polla vás čestným členom klubu inteligentóv?” pochybovačne na Košťála hľadí Peter. „Zato my šecci mosíme byť ránne drbnutí. Si nevím úplne presne predstaviť Emu, jak sa zbavuje tej blondínečky. Jakože zaplatila taxikárovi dve evry extra, aby jej vrecá aj s mŕtvolú vyhodeu na moste? Že ona už zvyšek cesty dójde? A peňáze de ukrýva? U pépéerky? Alebo ešte lepší - zakopala záhrade, kerú nemá.” Peter sa mi nevidí byť úplne vo svojej koži. Téma Eminej viny ho zjavne rozčuľuje. „Šak rozmýšlajte trošičká. Až takto uvažuje aj váš bratranec, šéfe, tak na Nininho vraha živote nedójdu, tak jak dočilku nedošli na tých hajzlóv, čo tedy toho študenta na nábreží znísli ze sveta. Alebo ten právnik zazobaný, čo ho rovno doma odpravili. Tam též stopa voláko vychlalla. My sme si aspom s Mokráňom urobili svoju robotu. Ale policajti to ňáko flákajú neská. Hen, divná ženská, čo stela pomócť naicť jakože kamarátku - hodíme to na ňu. Velice rýchlo a lahko sa vina hádže na tých dole, ale prečo by to ozáj šecko nemohou mať na svedomí Leo? Mohou mať plné zuby mladéj aj staréj, aj na starého Mórvaya mohou mať ťažké srcco. Nemoseli si byť po chuti. Ale pójde neská fízel po plukovníkovi, keď má poruke lahšú korisť?”

Nepredstavoval som si záver oslavy takto. Pripisujem to množstvu skonzumovaného alkoholu. Peter má momentálne obdobie, kedy bráni Emu, Roland už tradične obhajuje Janu, všetci sa náhle obracajú proti plukovníkovi a Košťál pravdepodobne húta, ako sa Ema dostala von z ústavu, čo ju k tomu primälo a nakoľko je zapletená v Neuwirthovej prípade.

Musím sa držať rady starého knihovníka a vyhľadať niekoho rozumného, s kým sa o tomto dá baviť. Niekoho, kto má vhľad a namiesto množstva otázok a nikam nevedúcich teórií vie poskytnúť odpovede. Ale iba ak tie odpovede poskytnúť chce. Veď viete, ako to chodí.

««« »»»

„Ema, nechcete mi medzi štyrmi očami prezradiť, ako to celé bolo?”

„Pán Dobiš, už ma naozaj unavujete,” odpovedá teraz na moju otázku. „Dokedy vám mám opakovať ten istý príbeh?” Následne viac pre seba než smerom ku mne potichu zamrmle: „Ja za to nemôžem, že ste nikoho nechytili. Ani vy, ani celý policajný zbor. Neuwirthoví ma požiadali o pomoc, urobila som, čo sa odo mňa očakávalo, a tým to hasne.”

„Prečo ste ich nechávali v domnení, že ste s Ninou boli dávne kamarátky?”

„Časovú os som im nerysovala. Nikdy som netvrdila, že sme sa s Ninou poznali dlho. Nenesiem žiadnu zodpovednosť za to, čomu jej rodičia verili alebo chceli veriť.”

„Odkiaľ mala Nina na vás číslo? Nevedel som, že ste mali v ústave vlastný telefón.”

Ema vôbec nevyzerá zaskočene. Buď má pripravený nepriestrelný príbeh, miliónkrát premýšľaný do najmenších detailov počas dlhých bezsenných nocí v Kolčanoch, alebo proste hovorí pravdu.

„Sloboda za múrmi, aký paradox!” Ťažko mi je veriť, že zhýčkaná, rozmaznaná dedička podľahla čaru parčíkov a secesných budov.

„Nie, načo?”

Neštvi ma, ženská! „Akože načo? Aby ste jej boli tou pripomienkou slobody.”

„A to vás neprekvapilo?”

„Ema, nevyťahujte to zas…”

Kapitola druhá: Obrázky

Kapitola tretia: Pod povrchom