SÁM MEZI VŠEMI

Katrin Walldová

Věnování

Mým čtenářům

Prolog

Bylo mi dvacet čtyři let, když jsem nastoupil na soukromý chlapecký internát jako vychovatel. Často si vzpomenu na Jimmyho, kluka ze třeťáku... Měl dlouhé, světle hnědé vlasy - k mé smůle věčně stažené do culíku tmavě modrou gumičkou, velké zelené oči a pusu tak akorát na obšťastnění mojí maličkosti.

Moje pracovní doba se dělila na noční a denní směnu, od pondělí do neděle. Střídal jsem se s Kevinem Ortonem, padesátiletým chlápkem, který to chtěl na internátu přetrpět do penze. S kluky to uměl, ale občas už mu docházely síly, takže jsem bral někdy služby i za něj. Nevadilo mi to, stejně jsem nic jiného na práci neměl. Soukromý život veškerý žádný, ani moc koníčků a s rodinou jsme si přestali rozumět během mých studií na vysoké. Chtěli ze mě doktora... jenže já šel na pedárnu.

Dodnes si vzpomínám na většinu kluků. Každý měl něco do sebe, každý byl něčím výjimečný a zapamatovatelný. A většina z nich si za ty tři roky zkusila, co to je zakázaná láska. Včetně mě.

Že jsem gay, mi došlo někdy ve čtrnácti letech. Smiřoval jsem se s tím pozvolna a nenásilně. Rodina se to dozvěděla nedávno, ale nijak se k tomu nevyjádřila. Když se vidíme, probíráme většinou politiku, nebo dění ve světě. Nic, co by můj život z rodinného hlediska obohatilo. Ale aspoň mě nezatratili.

Odjakživa jsem realista a je mi jasné, že z heterosexuála gaye neuděláte, ale tři roky s malými přestávkami pouze v mužské společnosti, ještě v odříznuté rezervaci, kde dávají lišky dobrou noc, z vás mohou udělat i něco mnohem horšího, než jedince s jinou sexuální orientací, třebaže dočasnou. Naštěstí jsem takových případů na internátu moc nezažil. A že jsem to shledal něčím horším? Ne každý se s takovým vývojem událostí smíří. Ne každý ho přijme, přetrpí a dokáže jít dál.

1. kapitola

Jimmy si utřel koutek bříškem palce a ještě ho pro jistotu olízl jazykem. Byla radost na něj pohledět, když polykal. Tvářil se při tom potěšeně a nebylo to hrané. To už jsem dokázal poznat. Taky jsem ho k tomu nenutil, jednal jen ze své vlastní vůle.

S provokativním pohledem mě pohladil po zadku a nezapomněl si plácnout.

„Chceš mi to oplatit?“

„Ne, líbilo se mi tvoje plácání, bude mi chybět,“ připustil. Tohle bylo naše poslední setkání. Další den končil školní rok. Věděl jsem, že už se s Jimmym nikdy neuvidím a samozřejmě, že na něj nikdy nezapomenu. Než opustil můj kutloch, rozpustil si vlasy a sedl mi na klín. Nechal mě s těmi hebkými provázky naposledy pomazlit a pak odešel.

***

O dva měsíce později jsem se vrátil do pracovního procesu. Čekali na mě kluci, které už jsem znal, jen byli všichni o jeden školní rok starší, a pak ti, kteří na internát nastoupili jako nováčci. Myslel jsem si, že už mě po prvním roce nemůže nic překvapit, ale mýlil jsem se.

Ten rok nastoupil do třeťáku kluk jménem Tommy. Přeřadili ho z jiného ústavu k nám, protože si s ním nevěděli rady. Asi by bylo dobré upozornit na to, že škola, na které jsem působil, se zaměřovala na výuku mladých delikventů. Nebylo to vězení, ani pasťák, jak si hodně lidí myslelo, ale tihle kluci měli problémy se začleněním mezi své vrstevníky v normálních státních školách.

Většina z nich po příchodu do naší školy změkla a usměrnila se, tenhle kluk ale ne. Tommy byl od samého začátku hajzlík první kategorie. A nejvíc to odnášeli kantoři a vychovatelé. Naneštěstí měl své osobité kouzlo, které bylo dost těžké přehlížet. Když už jsem ho nechtěl zabít, toužil jsem ho ošukat. Chtěl jsem píchat jeho sladkou prdelku, kterou přede mnou vždycky nakrucoval, když odcházel z kanceláře s napomenutím, nebo dokonce důtkou. Někdy mi připadalo, že všechny ty průšvihy dělá schválně, jen aby mě mohl provokovat. Během prvního měsíce byl na koberečku snad každý druhý den.

Myslel jsem si, že mi jednou dojde trpělivost, ale čím víc se o to on pokoušel, tím víc jsem byl odolnější. Uvědomil jsem si, že je to hra. Hra na kočku a myš. Možná se Tommy úspěšně vyhýbal mým pastičkám, ale sýru odolat nedokázal. Čekal jsem na okamžik, až po něm natáhne svou nadrženou pacičku. Čekal jsem na chvíli, až bude maximálně hladový!

***

„Co naše beznadějná existence provedla dnes?“ zeptal se mě jednoho dne u večeře náš údržbář Isaac. Tommy měl mezi personálem internátu hodně přezdívek a Isaak používal většinou tuto. Pochopitelně žádná z nich nebyla lichotivá, protože nikdo na Tommym neshledával nic dobrého.

„Kupodivu ještě nic,“ ušklíbl jsem se.

„Máš s ním svatou trpělivost. Až něco provede mně, tak ho zabiju,“ přiznal se mi Isaak.

„Možná to nebude dlouho trvat. Stejně to dělá jen proto, aby nás vytočil, a až jemu dojde trpělivost, že to nezabírá, zaměří se na někoho jiného,“ ukázal jsem na svého kolegu prstem.

„Děláš si srandu?“

„Ani v nejmenším,“ zasmál jsem se. Isaac neměl moc trpělivosti. Dokázal být ukázkový příklad uzlíčku nervů. Tedy, pokud šlo o práci. V soukromí se uměl hodně ovládat, vlastně až moc.

„Vylížeš mě dneska?“ naklonil se ke mně s vyzývavým pohledem.

„Chtěl bys?“

„Můžu já tebe,“ navrhl. Jen to ne, to bych se tak třikrát udělal, dřív než by mě přestal trápit.

„Ne, já tebe... v půl osmé. Jako obvykle.“

„Ok, budu se těšit, puso. Zatím.“ Zvedl se od stolu.

Ještě jsem ho chvíli sledoval, když odnášel nádobí k výdejnímu okénku, pak jsem se vrátil v myšlenkách k beznadějné existenci. Jemu bych lízal cokoliv, na co by si vzpomněl, ale to dřív bych mohl olízat celý učitelský sbor. Musel jsem si na něj nechat zajít chuť, protože pak by moje autorita šla akorát tak do háje. Nutno podotknout, že jsem si nedělal příliš velké starosti s tím, jaké by to mělo následky pro moji vychovatelskou kariéru. Žádný z kluků, který se se mnou dostal do úzkého kontaktu, nikdy nebyl pod zákonem, takže jsem to prostě neřešil.

Po večeři jsem se vrátil do svého pokoje. Měl jsem ještě půl hodinky na relax po večeři, pak mě opět čekala noční směna na intru.

Hodil jsem si dlouhou sprchu. Bylo fajn, vědět o dostaveníčku předem, abych se mohl pořádně vyvonět. Uznávám, že asi nebylo moc vhodné a výchovné, domlouvat si rande v pracovní době a na pracovišti, ještě rande takového rázu, ale kdybych nakoukl do nejrůznějších skrýší, narazil bych za jeden večer na pět, možná šest podobných sešlostí a někdy se ani nejednalo o páry, nebo jedince.

Jediné, o co mi šlo, byla bezpečnost, takže jsem klukům potají dával do pokojů kondomy. Nechtěl jsem, aby se cítili trapně, kdybych jim je někde podstrčil osobně, tak jsem to dělal takhle.

Lawrence - kluk na úklid a moje bokovka na dlouhé nedělní večery - mi podával zprávy o počtu vyhozených použitých a nepoužitých kondomů. Poměr byl naštěstí uspokojující. Kluci na sebe byli opatrní.

Spokojený jsem vyrazil do práce, což bylo na druhé straně budovy. Po cestě jsem potkal pár kluků, kteří se vraceli z večeře. Napadlo mě, že by to mohl být klidný večer. Žhavá půlhodinka strávená s Isaacem v mojí zašívárně a pak zbytek noci s knížkou nebo hudbou do uší. Docela jsem se těšil.

Po příchodu do kanceláře jsem si udělal kafe, abych neusnul hned v první hodině noční směny. Poté jsem obešel pokoje. Kluci byli všichni už zpátky a čekali na povolení pro vstup do společenské místnosti, kde se mohli dívat na televizi nebo si zahrát šipky. To byla vždycky šance pro mě. Nekoukali okolo, ale chtěli se bavit a já si mohl aspoň chvíli užívat. Těsně před půl osmou jsem oznámil gongem otevření společenské místnosti a pak už jen vyčkával na Isaaca. Přišel minutu po půl.

Tradičně jsem zamknul dveře. Isaac přešel k pohovce na druhé straně kanceláře a tam si svlékl svůj údržbářský tmavě modrý plášť a kostkovanou košili. Pak si stáhl džíny do půl stehen a klekl si.

Nemluvili jsme při tom! Občas mi nadával do děvek a používal sprostá slova, ale jinak mlčel.

Na každém, s kým jsem si užíval, jsem měl rád něco jiného. A u Isaaka to bylo lízání. Samozřejmě jsem ho potom vždycky ošukal, ale předtím jsem si ho dlouho vychutnával. Na to, že se celý den hrabal v pojistkách, nebo v jiných opravách a byl ušmudlaný až za ušima, měl naprosto luxusně vymydlenou prdelku. Nepochyboval jsem, že se na návštěvu u mě patřičně dlouho připravuje. A asi se mu to líbilo, protože nebyl týden, kdyby si o to sám neřekl.

Po bouřlivém sexu jsme si vždycky dali cigaretu, seděli na gauči a odpočívali.

„Táta mi zařídil práci v továrně,“ oznámil mi ten večer. Nechtěl jsem si to přiznat, ale na chvíli se mi udělalo těžko. Kdyby mi něco takového řekl u večeře, asi bych se s tím vyrovnal snáz, než po sexu, kdy je člověk tak trochu naměkko.

„A půjdeš tam?“ zeptal jsem se opatrně. Bál jsem se odpovědi. Nikdo neměl tak sladký zadek, jako Isaac. Nechtěl jsem o něj přijít, ani o tyhle bezvýznamné, lehce sentimentální chvilky.

„Asi jo. Jsem tu zavřený už moc dlouho.“ Zamračil se. Měl pravdu. Strávil na internátu nějakých pět let. Nastoupil na školu hned po střední v sedmnácti. Nedivil jsem se, že chce vyletět do světa. I když v továrně to určitě nebylo s prací tak růžové jako u nás. Na intru se moc nepředřel, byl svým pánem. Bohužel, pokud toužil po rodině, tady ji založit nemohl. Vlastně jsem se s ním nikdy moc nebavil na téma jeho orientace. Bral jsem ho jako “svého“, protože do “vztahu“ se mnou šel od začátku.

„To chápu, chceš se už usadit.“

„No, tady jsem usazený až až.“ Dloubl mě do žeber.

„Bohužel ti víc nabídnout nemůžu,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Jo, to vím a ani to nečekám. Třeba se vrátím, když mi to tam nebude vyhovovat. Nechci nad tím moc přemýšlet,“ vysvětlil mi. Isaac byl chytrý kluk, naučil se věci moc neřešit a prát se s nimi, až když došly do extrému.

Obdivoval jsem ho, i když dokázal občas vylítnout jak čert z krabičky.

„Že ty se bojíš našeho nováčka? Nebo spíš toho, abys ho nezabil,“ dobíral jsem si ho.

„Máš pravdu. Nechci skončit na doživotí v lochu, tak radši odejdu,“ usmál se.

Než odešel z mojí kanceláře, dal mi pusu na tvář. Normálně to nedělal, vlastně si nepamatuju, s kým jsem se naposledy líbal, proto mě to svým způsobem zasáhlo. Seděl jsem na gauči a pozoroval dveře, kterými odešel, ještě nějakou chvíli. Když jsem se konečně vzpamatoval, byl čas rozpustit sebranku ve společenské místnosti.

„Večerka, pánové!“ zatleskal jsem mezi dveřmi do menšího sálu, který byl vybavený několika stoly, křesly, televizí a elektronickými šipkami. Skříně se stolními hrami a knížkami většinou nikdo nevyužíval, ale museli jsme je na intru mít, aby byla inspekce při svých kontrolách spokojená.

Kluci se po mé výzvě začali otráveně odebírat do svých pokojů, kromě Tommyho.

Nepřekvapilo mě to. Nikdy nikoho neposlouchal, tím spíš hlavní autoritu. Od začátku mě ignoroval a naše hra spočívala v tom, kdo z koho. Nakonec ale stačilo si ho nevšímat, odejít do kanceláře a počkat, až se zvedne sám. Musel jsem to probrat s ostatními kluky, kterým vadilo, že mu prodloužené pobyty v herně prochází. Měli jsme tajnou úmluvu, některým klukům stačila sem tam nějaká mlska po večeři v podobě čokolády nebo nanuku, jiným jsem dovolil potají sledovat porno. Tommy to pochopitelně nevěděl, ale díky tomu jsem ho mohl ignorovat stejně, jako on mě.

„Půjdeš spát?“ zeptal jsem se bez zájmu. Už jsem se otáčel, že odejdu, protože jsem odpověď pochopitelně nečekal, jenže ten vykuk promluvil.

„Jo, za chvíli.“ Zvedl hlavu a zadíval se mi vyzývavě do očí.

Asi jsem se ještě nezmínil o tom, jak luxusně Tommy vypadal. Že měl nádherné blond vlasy, oči jak rumové pralinky a rty, co by mě dokázaly přivést k šílenství už jen tím, kdyby na mě promluvily z mnohem menší vzdálenosti. Po jeho malém rozkošném zadku jsem se podíval pokaždé, když prošel kolem. Nemohl jsem zkrátka odolat. Dokázal jsem si představit, jak by mi omotal své hubené nohy kolem boků, než bych do něj začal přirážet. A jak by mu ty blonďaté prameny lítaly kolem hlavy, kdybych ho bral zezadu. Uměl jsem si též představit, jak se do něj pokouším dostat jazykem a jak u toho řve slastí. Asi bych ho musel vytáhnout někam ven do lesa, aby to nikdo neslyšel, bohužel i to bylo na seznamu mých představ. Vlastně jsem se divil, že jsem při své posedlosti jím ještě neudělal nějakou osudovou chybu ve své výchovné metodě.

„Ok,“ řekl jsem a co nejrychleji odešel. I při tom jednom blbém slůvku jsem měl stažené hrdlo vzrušením.

Po cestě do kanceláře jsem potkal Lawrence, který se ke mně hned přidal.

„Už máš odpracováno?“ zeptal jsem se. Potřeboval jsem po setkání s Tommym přijít na jiné myšlenky.

„Jo, nechce se mi ještě spát. Můžu si s tebou dát kafe?“

Zavřeli jsme se v mé pracovně a sedli si ke stolu, jen co jsem mu udělal kafe.

„Vím, že není neděle, ale...“ Podíval se na mě tím nejnevinnějším pohledem. Jimmy byl od přírody koketa, Isaac zase působil jako, že je mu všechno putna, no a Lawrence na mě dělal psí oči, když dostal chuť. Znal jsem je všechny jako své boty.

„Promiň, zlato. Jsem unavený, možná později.“ Spíš bez šťávy, pomyslel jsem si. Nechtěl jsem mezi kluky dělat rozbroje, takže o sobě navzájem nevěděli a pravděpodobnost, že se mi ještě hodinu nepostaví, by mě mohla prozradit.

„Já jen, že bychom to mohli dělat celou noc, mám sebou velkou zásobu balíčků, ‚není se čeho bát‘,“ pousmál se.

Něco mi na tom nesedělo. Možná se usmíval, ale jeho oči působily naštvaně. Chtěl mi snad něco naznačit?

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se. Lawrence pak na stůl vysypal všechny svoje kapsy. Měl v nich nějakých třicet kondomů. Těch, co jsem klukům dával potají do pokojů.

„To není dobré,“ utrousil jsem.

„Všechny byly v jednom koši, takže se buď domluvili, nebo...“

„Nebo jim je někdo sebral a vyhodil sám,“ doplnil jsem ho. Nevěřil jsem, že by kluci tohle udělali, celou dobu to fungovalo a nebyl sebemenší problém. Nerozbalených kondomů Lawrence moc nenacházel.

„Ten zmetek!“ zasupěl jsem.

„Že uhodnu, o kom mluvíš,“ odtušil Lawrence.

„Jo! Dneska mi ještě nic neprovedl. Měl jsem to čekat.“

„Jak můžeš čekat takovou podlost, Adame? Tohle může udělat jenom ubožák. Pochybuju, že ty kluky, kteří to dělají noc co noc, odradí, že nebudou chránění,“ rozčílil se i Lawrence. A měl svatou pravdu. Toleroval jsem tajné úlety, protože jsem je měl sám na triku, ale podařilo se mi je aspoň trochu distancovat od nebezpečí, jelikož ne každý z těch kluků se o prázdninách choval slušně. A pak přijde nějakej zasranej zmrd a všechno pokazí!

„Tentokrát zašel moc daleko!“ Zvedl jsem se ze židle a začal přecházet po kanceláři sem a tam. Nohy mě chtěly odnést ke dveřím a pak dál a dál... až na pokoj číslo osm, kde bych toho hajzla chytil pod krkem a narval mu ptáka do zadku bez ochrany, aby poznal pořádný strach. Jenže to bych zavařil akorát tak sobě.

„Co budeš dělat?“ naťukl Lawrence opatrně. Zastavil jsem se a pokusil své tělo uklidnit tím, že jsem si založil ruce na prsou.

„Promluvím si s ním,“ řekl jsem rázně.

„Myslíš, že tě bude poslouchat? Akorát se ti vysměje.“

„Jestli to nepomůže, nasadím účinnější zbraně, to se neboj!“

V tu chvíli jsem o tom byl přesvědčený. Prostě jsem věřil, že toho zatraceného zmetka Tommyho pokořím.

2. kapitola

Lawrence mě přemlouval, ať za naším proslulým vyvrhelem nechodím, ale nedal jsem si říct.

Bylo mi jasné, že ho ještě najdu v herně.

„Budeš pokoušet moji trpělivost? Líbí se ti to, hm?“ Nakráčel jsem do místnosti s rukama v kapsách. Potřeboval jsem ho zmást. Ruce v kapsách hlásily „nemáš šanci mě vytočit“ a zvýšený hlas zase, že není dobré si mě proti sobě poštvat. Snažil jsem se mu to dávat najevo vždycky, ale úspěšně to ignoroval, jako celou moji osobu.

Tommy seděl v křesle, přesně tam, kde jsem ho předtím zanechal. Bez evidentního zájmu otočil hlavu, zvedl obočí a pak ji zase vrátil zpátky. V televizi běžel nějaký akční film, který byl pro něj důležitější.

„Nevím, o čem mluvíš,“ zabručel si spíš pro sebe.

Vzal jsem si od jednoho ze stolů židli a postavil ji vedle křesla. Když jsem si sedl, znovu se na mě podíval.

„Ale víš. Prolezl jsi všechny pokoje a sebral klukům dárky ode mě,“ připomněl jsem mu. Kdyby mu náhodou selhávala paměť.

„Takže jsi to byl ty,“ zkonstatoval a znovu se vrátil pohledem k televizi. Byl jediný, kdo se mnou mluvil tímhle způsobem. Nikdo další si to nedovolil a i tak jsem cítil, že by to mohlo být ještě horší. Do prdele mě sice neposlal, ale určitě to měl už několikrát na jazyku.

„Co já?“ zeptal jsem se. Musel se nějak rozmluvit. Na koberečku ve vychovatelně mu většinou stačilo pár slov a byl se mnou hotový.

„Jak často chodí inspekce na kontroly?“ odpověděl otázkou. Při těch slovech mě slušně zamrazilo. Proč jsem měl pocit, že směřuje někam, kde se mi fakt nebude líbit?

„To tě nemusí zajímat.“

„Ale je by mohlo zajímat, že podporuješ mládež v sexu na území školy.“ Zamrkal významně. Pomalu, ale jistě to ve mně začínalo vřít. Sliboval jsem si, celou cestu z kanceláře do herny, že se už znovu vyjebat nenechám, ale to jsem nečekal takovou podpásovku.

„Chceš mě vydírat?“ postavil jsem se přímo před něj.

„Mohl bys laskavě uhnout? Rád bych viděl ten film!“ odsekl. Docílil toho, že jsem televizi vypnul.

„Seš kretén? Hned to pusť!“ Zvedl se se zaťatou pěstí. Chytil jsem ho za zápěstí a zkroutil mu ruku za záda. Jinak by mi jednu vypálil.

„Tohle si ke mně dovolovat nebudeš!“ zasyčel jsem mu do ucha.

„A ty si můžeš dovolovat? Udám tě, abys věděl, a pak ti nepomůže ani hovno!“

„Neser se do toho, co dělám!“ vypěnil jsem. Už jsem ho začínal mít plné zuby.

„Nebudu podporovat zasraný buzeranty!“ Otočil se a plivl mi do tváře.

Nechtěl jsem to udělat, nikdy jsem žádného z kluků neuhodil, ale tohle bylo opravdu moc. Vrazil jsem mu pořádnou facku, až se musel otočit za hlavou celým tělem, jinak by si snad zlámal vaz. Se zafuněním dopadl zpátky na křeslo a přitiskl si na tvář dlaň.

„Přestaň se srát do mojí práce! Nikdo tu na tebe není zvědavý a na tyhle homofobní kecy už vůbec ne!“

„Ne! Protože i ty seš zasranej buzerant!“ přisadil si. Jemu asi jedna facka nestačila. Chytil jsem ho za ruku a vytáhl na nohy.

„Mám ti ho tam vrazit?“ Přitáhl jsem si ho až na tělo. Mlel sebou, třískal mě pěstičkami do ramen, ale bylo mu to houby platné. Když jsem naštvaný, mám dvakrát tolik síly. „Co? Chceš, abych to udělal?“

„To chceš možná ty, buzno!“ zaprskal mi do tváře znovu.

„Možná. Třeba si na tebe někde počíhám a narvu ti ho tam, ani nemrkneš. A pak si budeš moct stěžovat inspekci, milej zlatej. Oni vědí, co jste zač. Odkud jsi ty konkrétně přišel a jak ses tam choval. Nikdo jim nemusí vysvětlovat, s čím se tu setkají. A nikoho nepřekvapuje, proč omezují návštěvy na minimum. Přestaň mě prudit, nebo to dopadne moc špatně. Natržený zadek není nic příjemného, to ti garantuju!“

„Cítíš se jako king, co? Když na mě házíš tyhle kydy!“ Zabral vší silou a odstrčil mě.

„Drž klapačku! Prochází ti tu víc, než jsem ochotný snášet. Ale od teď si na tebe posvítím. Okamžitě jdi do svého pokoje!“ Ukázal jsem prstem ke dveřím.

„Naser si!“ zaprskal. Pověstný pohár mé trpělivosti právě přetekl o druhou kapičku.

Natáhl jsem po něm ruku a chytil ho za límeček trička. Než stihl něco namítat, vyvedl jsem ho z herny a pak s ním zamířil k pokoji. Do toho jsem ho doslova hodil. Bylo mi jedno, že upadl na zem, v tu chvíli by mi bylo i jedno, kdyby si o něco rozbil hlavu a umřel.

Nenáviděl jsem ho! Jeho nadřazené kecy, aroganci a v neposlední řadě homofobii, kterou mi nečekaně vmetl do tváře. Možná jsem byl v hloubi duše zklamaný, že se mé představy drsného sexu s Tommym díky jeho postoji nikdy neuskuteční, ale nemohl jsem dopustit, aby mě to přemohlo, protože pak bych byl vychovatel na dvě věci.

Třískl jsem dveřmi a odešel do kanceláře, kde na mě pořád čekal Lawrence. Vypadalo to, že bude chtít zdrhnout, když uviděl můj vzteky rudý obličej. Naštěstí se dokážu dostat rychle do klidu, tuhle schopnost jsem si musel natrénovat, než jsem nastoupil do práce, jinak bych asi pozabíjel každého, kdo by mi přišel do cesty. A to by si Lawrence rozhodně nezasloužil.

***

Nějak jsem vytušil, že odezva od nepřátelské strany přijde dva dny po naší roztržce. Věděl jsem, že se bude chtít pomstít a něco mi provede, jen jsem odhadoval, kdy. Nechal si jeden den na vyvztekání a vymyšlení plánu, jak si ukrást sýr a přitom se nenechat lapit pastičkou, a ten další zaútočil.

Neděle byla vždycky klidnější, než ostatní dny. Kluci dostávali vycházky, takže vyráželi do jediného obchodu se smíšeným zbožím v okolí patnácti mil na točenou limonádu. Prváci vycházky neměli, takže se mnou o nedělích držel službu Kevin. On byl na internátu a já venku s ostatními. Nebo naopak.

Ten den jsme si to vyměnili, protože byl Kevin moc líný někam jít a mně se zachtělo čerstvého vzduchu.

Většinou jsem tedy chodil s kluky ven já. Měli jsme dobré vztahy, respektovali mě a já jim nedělal ze života peklo, tak proč by to nemohlo fungovat?

Protože bylo ještě pěkně a relativně teplo, sedli jsme si s pitím na otlučené zelené lavičky před obchodem a jen tak mleli o životě na internátu. Někdo to bral v pohodě, jiní se těšili, až vypadnou a taky jsem si vyslechl pár stížností na některé učitele.

Nejméně oblíbený byl asi John Cassidy, učitel matematiky. Pořádný ras. Zastával výchovu staré školy, takže se občas kluci nevyhnuli tělesným trestům nebo hodinám po škole. Byl jsem docela rád, že se o něm kluci zmínili přede mnou. Měl jsem v plánu ho nějak usměrnit. Nechtěl jsem, aby zneužíval svého postavení. Tedy pokud si to opravdu nezasloužili.

Nakonec se o něm rozpovídal Tobi Klain, drobný druhák s pihatým obličejem a zrzavými vlasy. Měl jsem toho kluka rád, nebyl konfliktní typ, jen si žil ve svém světě a rodiče to nějak nepochopili, nebo co, takže ho dali na naši školu.

„Minule jsem dostal pravítkem přes prsty,“ postěžoval si Tobi. Kluci začali přikyvovat.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože mi u domácího úkolu chyběl datum,“ svěsil benjamínek drobná ramínka. Bylo mi ho líto.

„Fakt to přehání, pane vychovateli. Možná mu doma žena nechce dát, tak si to vybíjí na nás,“ ozval se Christian. Hubený třeťák s prořízlou pusou a emo vlasy.

Co jsem věděl, učitelé jezdili na víkendy domů, v sobotu a neděli se neučilo, takže mohli žít své životy i mimo internát. Já bydlel celou dobu tady a jezdil domů akorát na prázdniny. Měl jsem víc důvodů, být frustrovaný, než ten saďour Cassidy, ale na nikom bych si to v životě nevybíjel.

„Jo! V pondělí mi tak seřezal prdel, že jsem si nemohl sednout.“

Proč mi takové věci unikaly? Luke, který se přiznal k tomuhle, mi v pondělí nic neřekl. Určitě bych ho nechal odpočívat v pokoji a nehnal mezi ostatní do herny.

Co byl tenhle Cassidy zač? Jaké si léčil mindráky na mých klucích? Rozhodl jsem se tomu přijít na kloub, nelíbilo se mi to a nechtěl jsem to tak nechat. V první řadě mi museli říct, pokud by se něco takového stalo znovu.

„Cos provedl, Luku?“ zajímal jsem se. Mladík se zatvářil trochu provinile, asi něco opravdu provedl.

„Já... Při písemce jsem nakouknul jednou do knížky. Nebo dvakrát, ale víckrát fakt ne. Byl jsem bezradnej, nechci začít školní rok koulí.“

„No a teď máš na zadku jelita a koule tě nemine. Počítám, že zítra ty písemky dostaneme! Stálo ti to za to?“ plácl si do něj Christian.

„Chrisi, to není moc pěkné,“ napomenul jsem ho.

„Soráč.“ Sklopil provinile pohled. Víc jsem od něj nechtěl a ani nečekal.

„Luku? Chci, abys mi to příště řekl, ok? Kde tě vůbec seřezal, že o tom neví ostatní?“ zadíval jsem se na něj podezíravě.

„U sebe v kabinetu. Stáhnul mi kalhoty a...“

„Cože? Si děláš kozy?!“ pustili se do něj kluci. To už jsem se ke slovu nedostal.

Takže milý pan učitel Cassidy si potrpěl na tělesné tresty, nevyjímaje výprask na holou. Nevěřil jsem, že by to dělal z výchovného důvodu. Muselo v tom být něco víc. Možná záliba v sado-maso, nebo něco horšího. Chtěl jsem tomu přijít na kloub, začal se mi totiž v hlavě rodit nebezpečný plán na zkrocení Tommyho. Netušil jsem, co má v záloze on, čím si na mně po našem extempore zchladí žáhu, ale musel jsem být připravený, abych mohl zasadit odvetnou ránu.

Po vycházkách jsem se vydal do svého skromného bytu na druhé straně budovy. Neměl jsem ho nijak luxusně zařízený, na něco takového ani nebyl čas. Kuchyně, obývák s ložnicí dohromady, koupelna a toaleta, víc jsem k životu nepotřeboval. Musel jsem se připravit na pravidelnou nedělní siestu s názvem Lawrence, takže jsem opět nějaký ten čas věnoval očistě těla. Pak jsem si došel na večeři do jídelny.

V celé škole nebyla jediná ženská, až na skvělou kuchařku Melissu, která mě donutila těšit se na každé jídlo. Někdy jsem kvůli jejím snídaním nemohl ani dospat.

Kdybych nebyl na kluky, dal bych si Melissu za každý nášup, který mi se svým typickým provokativním úsměvem hodila na talíř. Určitě by mi vyšla vstříc, kdybych si řekl. Podle dvojsmyslných řečí, co tak ráda vedla, byla pěkně odvážná a jen tak něčeho se nezalekla. Ale kdysi jsem si řekl, že ženské zůstanou na poli nedotknutelnosti. Mnohem snáz se zamilují, pak chtějí sliby a v neposlední řadě mi rozhodně nevoní tak, jako Lawrence nebo Isaac.

Uklízeč byl na večeři taky, ale seděl se svým kolegou u jiného stolu. Při odnášení nádobí zamrkal mým směrem a tím jsme byli domluvení. Zase jsem se měl na co těšit.

V sedm jsem dorazil na internát, vystřídat Kevina. Bohužel, už při vstupu do hlavní chodby se mi něco nezdálo. Všude bylo hrozné ticho. Kluci vždycky řvali, dokud je někdo neusměrnil, ale teď evidentně nebyli ani ve svých pokojích. Doběhl jsem do kanceláře a našel tam Kevina se slzami v očích a tváří zabořenou v dlaních.

„Co se stalo?“ zatřásl jsem s jeho ramenem. „A kde jsou všichni?“ ohlédl jsem se za sebe.

„V herně!“ odpověděl mezi vzlyky.

„Nebreč, Kevine. Řekni mi, o co jde?“ sedl jsem si na druhou židli. Muselo to být vážné, když ho to takhle položilo. Nechtěl jsem si připouštět nic špatného.

„Tommy. Není tu. Ztratil se,“ oznámil mi.

„Jak že?“ Málem jsem si protřel uši.

„Prostě tu není. Zmizel.“

„Jak zmizel? A kdy?“

„Co jste odešli ven. Chvíli po tom jsem šel zkontrolovat pokoje a on u sebe nebyl.“

Tommy odmítal chodit s námi, i když na to měl právo.

A já se ani moc nezlobil. Bez něj to bylo alespoň na pohodu.

„Rozehnal jsem všechny prváky po celé škole, hledali jsme ho, ale nenašli. Co když se mu něco stalo? Ponesu za to zodpovědnost!“

„Uklidni se!“ Musel jsem trochu zvýšit hlas, jelikož Kevin ho zvýšil zoufalstvím. Ať už to můj kolega chtěl přijmout, nebo ne, Tommyho zmizení nemělo nic společného s nebezpečím, nebo se zodpovědností, která byla nenapadnutelná. Ten nepovol jednoduše utekl, abych z toho měl problémy já. Ovšem, nezjistil si jednu podstatnou věc. Že celou tu dobu sloužil Kevin. A tím mě pochopitelně nastartoval dvojnásobně. Nechtěl jsem, aby do naší soukromé války, která se právě rozjížděla na plné obrátky, zatahoval někoho dalšího. Tohle prostě přehnal!

„Já ho najdu a zničím!“ řekl jsem s takovým klidem, až Kevin přestal popotahovat a vyvalil na mě svá malá hnědá očička.

„Zničíš?“ zopakoval se zakoktáním na písmenu Č.

„Přesně tak. Protože to udělal schválně. Udělalo to schválně mně. Myslel si, že budu na intru já, ale vyměnili jsme si to,“ připomněl jsem kolegovi.

„Adame, co se děje?“ zpozorněl Kevin ještě víc. Asi už mu začínalo docházet, že tu není něco v pořádku a netýká se to jeho.

„Nic, Keve.“ Napřímil jsem se. „Jdu ho hledat. Buď tady a dohlédni prosím na bandu!“

Prohledal jsem kde co. Šel jsem na místa, kde byli předtím i kluci a Kevin. Uvědomil jsem si při tom, jak málo toho šmejda znám a že jsem se o něj měl začít zajímat už v momentu, když udělal první průšvih. Věděl bych na tutovku, kde se teď skrývá a co se tím snaží dokázat.

Možná mě chtěl vyštípat z intru, nebo mi obstarat pořádný problém, za který by mě stíhali. Možná chtěl, abych se dostal do basy, kde by mě od rána do večera prznili nadržení potetovaní delikventi... to protože jsem gay, jejihž existenci nedokáže snést. Možná byl gay sám, ale nedokázal se s tím vyrovnat a možná chtěl, abych splnil to, co jsem mu slíbil, pokud se nezačne chovat slušně.

Těch možností bylo tolik, až jsem se v nich sám ztrácel.

Bylo mi proti srsti, zabývat se jedním klukem víc, než celým tím stádem, které jsme s Kevinem měli na starosti, ale on to dokázal. Dvě hodiny, co jsem lítal po škole a pak po lese v okolí, jsem myslel na to, jak může být někdo tak komplikovaný. Jakým způsobem pracuje jeho mozek, aby si vydobyl pozornost, aby mě naštval, aby poslal svůj život do ještě větších sraček.

Dvě hodiny!

Dvě dlouhé hodiny jsem věnoval tomu zmetkovi, i když to udělal naschvál.

Zase vyhrál. Předtím to byly kondomy, teď útěk... co plánoval udělat příště?

3. kapitola

Kde jsi, Adame? Zněla první Lawrencova otázka, když jsem mu zvedl telefon. Přišel za mnou na internát, copak mu tam nic neřekli?

„Hledám Tommyho!“ zabručel jsem do mobilu. Byl jsem zhruba tři míle od školy, na jednom odpočívadle, které sloužilo turistům. Potkal jsem se tam s jedním párem, co se chystal přenocovat pod stanem, tak jsem jim alespoň ukázal cestu k nejbližšímu kempu. Věděl jsem, že bych se měl vrátit zpátky, ale nemohl jsem to vzdát. Musel jsem toho parchanta najít a uškrtit ho vlastníma rukama.

„Už je zpátky. A Kevin tu skoro leží pod stolem, protože má v žíle tak čtyři promile,“ oznámil mi Law.

„Cože? To je vtip, ne?“ Ještě jsem si zaklel pod vousy.

„Není. Už leží v posteli a čte si. Vzal jsem to za Keva a ohlásil v devět večerku sám. Kupodivu nikdo nic nenamítal a od té doby je tu klid.“ Zmíněný čas mě vyděsil. Úplně jsem zapomněl, kolik je hodin. A Kevin se opil, protože dostal strach, že za Tommyho útěk bude mít postihy.

„Ten malej hajzlík. Zase mě vypekl.“ Byl jsem vzteky bez sebe. Takže o to mu šlo. Dostat mě ze školy, nechat mě, abych prohledal celé okolí, unavil se, vyčerpal, a abych k tomu ještě vypěnil, protože se milostpán vrátil domů sám, jakoby se nechumelilo. Měl to dobře vymyšlené, už dlouho jsem se necítil tak ponížený. Kdyby se mi smál do očí, vyšlo by to nastejno.

Rozloučil jsem se s dvojicí a vyrazil k cestě, kde jsem měl zaparkované své auto. Ani milované volvo c70 mě tentokrát nedokázalo uklidnit. Ostřejší zatáčky jsem bral v šedesátce, ty mírnější ve stovce. Jestli stál někdo zrovna u cesty, musel dostat zákonitě šutrem do čela.

Lawrence na mě čekal před vchodem. Zaparkoval jsem a vyskočil hned z auta. Málem jsem ho zapomněl i zamknout, jak jsem byl víc a víc vytočený. Law mi ale zatarasil cestu přímo ve dveřích, až jsem do něj vrazil.

„Pusť mě!“ zařval jsem.

„Nech toho, Adame. Nevím, o co tu jde, ale nech toho, protože jestli tomu klukovi jakkoliv ublížíš, tak to odneseš jenom ty sám!“ bránil mi ve vstupu.

„Neublížím mu, rovnou ho zabiju!“ zasyčel jsem.

„No skvělý, takže si pak půjdeš sednout na elektrické křeslo a mě tu necháš samotného!“ převedl to rovnou na sebe. V tu chvíli mě Lawrence absolutně nezajímal. Nikdo mě nezajímal, jen zasraný homofob z pokoje číslo osm. Netušil jsem, proč mě tolik vytáčí. V té době jsem neměl v hlavě srovnaného vůbec nic. Občas mě napadlo, že to může být právě tou nenávistí namířenou proti nám, teploušům, ale až po čase mi došlo, že je v tom něco víc.

„Pusť mě dovnitř, Lawrenci, nebo to slízneš taky.“ Opřel jsem se rukama o futra, abych se trochu vydýchal.

„To bys neudělal. Ty přece takový nejsi, tak se na to prostě vykašli!“

„Myslíš, že bych to neudělal? Ne?“ Zadíval jsem se mu do očí.

Pamatuju si těch dalších deset minut, jakoby se to stalo včera.

Strčil jsem do něj, on upadl. Chtěl se zvednout, ale já ho znovu shodil. Praštil se do ruky o schody, které měl za sebou. Vím, že to křuplo a následoval výkřik, který se mi nadosmrti vryl do uší.

Snažil se ode mě po zadku dostat co nejdál, já ho chytil za kotník a stáhl zpátky. Zvedl jsem ho a hodil na ty podělané schody břichem dolů.

Asi nejhorší bylo, když jsem z něj rval kalhoty. Hrozně křičel. Hulákal na celou školu, ale nikdo mu nepřišel na pomoc. Nikdo se neukázal, aby mě od něj odtáhl, abych nemohl udělat to hrozné svinstvo.

Vidím to pořád v jasných barvách. Čiré slzy, hledající si cestičky na jeho tvářích, rudé kapky lízající horkou kůži na jeho stehnech a třpytící se akvamarín ve stříbrném prstenu na prostředníčku mé levé ruky, kterou jsem drtil jeho zadek, když jsem do něj přirážel!

Byl jsem tak naštvaný, tak moc, že jsem vůbec nevnímal, co dělám. I když mě prosil a skučel bolestí, nepustil jsem ho. A ani jsem se neudělal, protože mi to vztek prostě nedovolil.

Výraz v jeho tváři se mi měl vtisknout hluboko do paměti. Nikdy mě takového nezažil a ani já sebe takového nikdy nezažil. A jenom proto, že mi vstoupil do cesty. Být to kdokoliv jiný, udělal bych to samé. Jenže to bych asi neměl po zbytek života takové výčitky.

***

Lawrence utekl. Jakmile jsem ho pustil, podíval se na mě skrz slzy, natáhl si roztřesenou zdravou rukou neohrabaně kalhoty a pak zmizel. Slovíčko ‚odpusť‘ ze mě vypadlo až několik minut poté, co jsem na těch schodech stál a zíral do země.

Zničený jsem se vrátil na internát. Pokoj s číslem osm jsem minul obloukem. Veškerou svou zlost jsem si vybil na Lawrencovi, už jsem neměl sílu na něco dalšího. A taky mě potřeboval opilý Kevin, kterého jsem našel v kanceláři spát na pohovce. Během noci se několikrát probudil a zvracel, tak jsem se snažil být nablízku.

Většinu času jsem seděl u stolu a nechal ve své mysli pracovat vzpomínky na poslední večer. Nikdy se nikomu nepodařilo mě vytočit tak, abych jemu, nebo komukoliv jinému ublížil. Ale Tommymu se to povedlo. Od okamžiku, kdy jsem s ním začal hrát tuhle hru, to se mnou šlo z kopce. Předtím se mi dařilo ho ignorovat, podobně jako on mě, ale když jsem se nad tím zamyslel hlouběji, došlo mi, že jsem jenom čekal, až se můj pohár naplní. Proč to sakra musel odnést zrovna Lawrence? Byl to tak hodný kluk a měl mě rád. Udělal by pro mě první poslední a já to totálně podělal.

Ráno jsem se rozloučil s Kevinem, který se vracel domů. Měl dva týdny dovolené a celý internát tedy zůstal ležet na mých bedrech. Dopoledne jsem se snažil spát, abych nabral síly na večer. Na obědě jsem se potkal s Lawrencem, ale ani mě nepozdravil. Vyhnul se mi a nevěnoval mi jediný pohled. Píchlo mě u srdce, když jsem uviděl jeho pravou ruku v sádře. Musel ji mít zlomenou, to křupnutí prostě z hlavy vymazat nešlo. Věděl jsem, že to musím urovnat. Omluvit se mu, nějak to odčinit, ale chtěl jsem si to pořádně promyslet, možná mu koupit i nějaký dárek, než ho půjdu odprosit. Mohl na mě poslat policii, ale neudělal to.

Proč jsem si sakra musel vybít svou nenávist zrovna na něm?

Večer se mi Luke, kluk s jelity od Cassidyho svěřil, že se jejich učitel podepsal na dalším studentovi. Byl jím Francis Butler, tichý druhák s nadváhou. V prváku byl terčem posměchu kvůli tomu, jak vypadal, ale pak se to nějak uklidnilo. A on bohužel taky. Ještě víc se uzavřel do sebe a přestal se všemi komunikovat. Nečekal jsem, že by se chtěl Cassidy vyřádit na někom takovém. Možná byl ale natolik zvrhlý, že se mu líbilo třískat do měkkého tuku, než do nějaké vyzábliny. Když jsem si to představil, udělalo se mi z něj špatně, navzdory tomu, čeho jsem byl předchozí večer schopný sám.

Jakmile byli všichni v herně, vzal jsem si Francise do kanceláře. Tam jsem mu udělal cappuccino a společně jsme si sedli ke stolu. Trochu zasyčel, jak dosedl, ale já dělal, že to nevidím. Nechtěl jsem ho přivést do rozpaků.

„Slyšel jsem, že pan učitel Cassidy má trochu svéráznější přístup při vyučování,“ začal jsem opatrně. Francis měl skloněnou hlavu a hrál si s prsty. Jenom přikývl. Nepodíval se na mě.

„Neslyšel jsem nic konkrétního, ale chtěl bych, abyste mi řekli, když se stane něco nenormálního,“ pokračoval jsem. Francis vynořil ruku spod stolu a bojácně ji nechal doplazit až k hrnku s cappuccinem. Pomalu se napil a potichu zamlaskal.

„Já?“ kníkl. Konečně se na mě i krátce podíval.

„Třeba ty. Postupně bych to rád řekl všem. Je sice učitel, ale neměl by zneužívat svých pravomocí. Pověz mi, tebe už taky nějak potrestal?“ naklonil jsem se k němu blíž a Francis sebou cukl. Nevzpomínal jsem si, že by byl až takhle ostražitý. Co se asi v Cassidyho kabinetu stalo?

Ohromila mě Francisova strohá odpověď. Řekl ne a zavrtěl hlavou. Znovu se napil z hrnečku a pak se s dalším bolestným zafuněním postavil. Musel bych být slepý a hluchý, abych si toho nevšiml.

„Musím jít, pane vychovateli. Ještě nemám hotový úkoly,“ oznámil mi a rychle kancelář opustil. Nestihl jsem říct ani čau.

Jeho reakce mě vyděsila. Luke se k výprasku přiznal, ale Francis ne. Mohl ho Cassidy vydírat? Nebo se mezi nimi stalo ještě něco, co by mu jako učiteli neprošlo?

V devět jsem bandu nahnal do pokojů. Předtím jsem se informoval od kluků, jestli je Tommy u sebe. Opravdu jsem se mu vyhýbal, ale po večerce jsem se to rozhodl zkontrolovat sám. Do herny nešel, celý večer byl zalezlý, možná se mě bál. Jo, leda tak ve snu.

Nakoukl jsem do pokoje číslo osm. Osvětlovala ho jen lampička u okna. Tommy ležel na posteli a četl si.

„Chci, abys za pět minut přišel do mojí kanceláře!“ nařídil jsem. Jeho spolubydlící radši sklonil hlavu, aby se mi nemusel dívat do očí. Asi jsem se tvářil fakt přísně.

„Jasně,“ řekl Tommy jakoby nic a začal se zvedat z postele. Potlačil jsem překvapený výraz a odešel. Začal jsem ho podezírat, že mě od chvíle, co nastoupil na tuhle školu, hlídá, protože přesně věděl, kdy se mi vyhnout a kdy mi vytřít zrak. Štvalo mě to. Nechoval ke mně vůbec žádný respekt. O nějaké autoritě jsem si mohl nechat zdát. Proč to u ostatních fungovalo a u něj ne?

Vrátil jsem se k sobě a uvařil dva čaje. Hrnky jsem postavil na konferenční stolek a pak jsem si s novinami sedl na gauč. Provinilec dorazil na vteřinu přesně.

„Pojď dál a posaď se,“ pobídl jsem ho. Sedl si, ale k normálnímu stolu. Nekomentoval jsem to.

„Včera se ti to trochu vymklo z rukou.“ Zvedl jsem obočí. „Nemůžu to nechat bez trestu, to jistě chápeš.“ Byl jsem rád, že dokážu být tak klidný. Přece jenom jsem myslel i na další věci... Na ostatní kluky, Cassidyho, Lawrence...

„Co mám udělat?“ pokrčil rameny.

„Místo nedělních vycházek uklidíš společenskou místnost. Stejně ven nechodíš, takže můžeš místo válení v pokoji udělat aspoň něco užitečného.“

„Dobře.“ Přikývl a zvedl se, že odejde.

„Počkej!“ zarazil jsem ho a též vstal.

Když jsem k němu došel, za rameno jsem ho zatlačil zpátky do židle. „To není všechno.“ Přešel jsem ke dveřím a stoupl si tak, abych je měl za zády.

„To je trest za to, že jsi odešel bez dovolení. Ještě mi musíš vynahradit to, jak jsem tě všude hledal. Dvě hodiny jsem lítal po lese, taky jsem projel nějaký benzín, měl jsem o tebe strach, to se všechno počítá. Měl bys to vynahradit i klukům, kteří prohledali celou školu, včetně Kevina, ale budu hodný, vyberu si to za všechny ostatní.“ Založil jsem si ruce na prsou.

„Jak?!“ nenechal se zastrašit. Přesto jsem si v jeho očích všiml malého záblesku obav. Nemohl být z kamene. Musela existovat nějaká slabina, která ho položí na lopatky.

„Po zbytek týdne se mnou budeš chodit na obědy a budeš mi je platit. Od úterý do neděle. To máme každý den po půl hodině, takže dvě moje promrhané hodiny plus nějaký ten úrok. A čtyři dolary třicet za jeden oběd, to dohromady dělá... Jak jsi na tom s matikou?“ přestal jsem počítat na prstech. Poprvé na mě vyvalil oči údivem.

„Normálka.,“ blebtl.

„Tak jo, nechci tě dřít z kůže, i když moje auto si potrpí na spoustu dobrého paliva. Zaplatíš mi obědy jen od zítra do pátku, sobotu a neděli už si zaplatím sám, ale tvoje společnost platí, tu ti neodpustím.“

„O co ti kurva jde?“ Vstal od stolu a položil dlaně na desku.

„A přestaneš mi tykat, nehodí se to! Každý by si mohl myslet, že spolu něco máme, což nemáme a jak jsem pochopil, ani po tom netoužíš.“ Zvedl jsem vyzývavě bradu. Tommymu pro změnu spadla až pod stůl.

Svým způsobem jsem mu řekl to samé, co před dvěma dny, jen diplomatickým způsobem. Teď na to jen neměl šanci zareagovat atakem, protože s tím nepočítal. Doufal jsem, že to pochopil jako druhé a zároveň poslední varování. Stejně jich většinou víc nedávám.

Rychle jsem otevřel dveře, protože naše krátká schůzka byla u konce.

„To je všechno. Dobrou noc a pěkné sny,“ popřál jsem mu, aniž bych hnul brvou. Prošel kolem mě rychle, něco při tom vrčel, ale nerozuměl jsem tomu.

Když jsem zavřel dveře a vrátil se k pohovce, došla mi jedna věc.

Tommy měl v mé přítomnosti hodně hloupých řečí, možná by se zmohl i na facku, ale všechny průšvihy dělal za mými zády. Jistě, takhle to dělal každý, kdo nechtěl být prozrazený, ale jemu šlo asi o něco jiného, když po sobě zanechával stopy. Jestli mě tak moc nenáviděl, proč už mě něčím nepřetáhl přes hlavu, nebo si na mě nešel stěžovat? Příležitost zamordovat mě ve spánku měl taky, občas jsem na gauči v kanceláři samozřejmě spal.

Nebyl toho snad schopný? Ale jeho posudek z předchozí školy mluvil jasně. Roztržky a zlomené končetiny spolužáků na denním pořádku, školní aktivity bídné, zájmové aktivity nulové. Kromě knížek ho nebavilo vůbec nic.

Dalo se s tímhle materiálem ještě vůbec něco dělat? A co měl v úmyslu se mnou?

4. kapitola

Hned druhý den ráno jsem sedl do auta a vyrazil do města. Věděl jsem, že bych měl jít spát, abych byl v pohodě na další noční, ale pár hodin se mi podařilo nahnat už v noci a taky jsem musel nějak obměkčit Lawrence, aby mě vzal na milost.

Nakoupil jsem v cukrárně lepší čokoládu, Law byl dost na sladké. Pak jsem zajel ještě do antikvariátu a vybral mu tam knížku o nerostech. Nikdy jsem moc nechápal, co na těch šutrech vidí, ale teď se tahle informace hodila. S dárky jsem se vloupal do jeho malého, skromného bytečku a nechal mu je na posteli. Potom jsem se konečně dohrabal do své. Zbývaly jen tři hodiny do oběda, o který jsem nehodlal přijít. Však mi ho měl zaplatit Tommy a určitě mě dost zajímalo, jak se bude při společném stolování chovat.

V půl jedné už jsem stepoval před jídelnou a čekal. Nebyla náhoda, že se tam ve stejnou chvíli objevil i Lawrence. Takhle nějak chodíval na oběd i personál, tedy kromě učitelů.

„Ahoj,“ pozdravil jsem. Zastavil se, ale do očí se mi nepodíval.

„Nemusíš mě uplácet, abych ti odpustil. Nevím, jestli existuje něco, co by mi to vynahradilo,“ řekl tiše. Jeho hlas byl zlomený, plný smutku. Všechno se ve mně sevřelo.

„Omlouvám se. Vím, že to nemůžu nijak odčinit. Chci jen, abys věděl, že mě to opravdu mrzí.“

„Měl bys něco udělat s těmi svými výbuchy, Adame. Odnáší to slušný lidi,“ zašeptal.

„Ale... Já se opravdu snažím,“ protestoval jsem. Muselo to na něj zapůsobit jako facka. Snažil jsem se tak moc, až jsem ho znásilnil.

„Ať už se stalo v minulosti cokoliv, musíš to přejít a vyrovnat se s tím. Jsi pedagog, proboha. O mě tu nejde, ale co ty děti?“

„Nikdy bych jim neublížil,“ bránil jsem se. Že jsem chytnul Tommyho pod krkem, ještě neznamenalo, že bych mu dokázal ublížit nějak víc. Neměl

jsem to v plánu a uměl jsem se ovládat. No dobře, jak kdy!

Proč vlastně nastal ten zkrat, když mi Lawrence vstoupil do cesty? Proč to odnesl zrovna tenhle hodný kluk? Měl jsem přece Lawa rád, byl tak citlivý, nezákeřný, spolehlivý.

„Já vím, že ti jednou odpustím, Adame. Jen mi dej čas a zamysli se nad tím, co děláš. Ty víš, kde to vzniklo. Buď o tom s někým mluv, nebo na to prostě zapomeň.“ Law zvedl ruku a pohladil mě po lokti. Stáli jsme k sobě bokem, pro ostatní to muselo vypadat, jako že spolu vůbec nemluvíme, ale celou dobu jsem cítil neviditelné pouto mezi námi. I on mě měl rád. Byl ten typ, co odpouští a já si v tu chvíli uvědomil, že si to doopravdy nikdy nezasloužím. Ani kdybych vykonal sto dobrých skutků, ani kdybych zabránil tomu, aby se něco podobného opakovalo u jiných lidí. Už bylo pozdě, chtít to napravit.

„Zkontroloval jsem odpadky. Všechno je zase při starém,“ oznámil mi a pak odešel. O minutu později ho vystřídal Tommy.

Do jídelny jsme šli mlčky. Melissa se mě opět snažila nachytat na dvojsmyslné řeči, ale rozhovor s Lawem mi vzal všechnu chuť na jakoukoliv komunikaci. Když jsme konečně usedli ke stolu, ucítil jsem na sobě Tommyho tázavý pohled.

„Že byste si špatně zasouložil?“ utrousil. Ocenil jsem, že mi začal vykat, ale téma otázky bylo pochopitelně provokativní a mělo mě naštvat.

„Ani ne, jen to netrvalo tak dlouho, jak bych si přál.“ Pokrčil jsem rameny. Ani jsem se na něj nepodíval.

„To je divný, ve vašem věku,“ zkonstatoval.

„Co ty o tom víš?!“ neptal jsem se, spíš jsem to zavrčel, jen aby neměl poslední slovo.

„Kolik je vám? Dvacet čtyři, dvacet pět? To byste měl být v nejlepší formě,“ dobíral si mě. Zvláštní, že můj věk dokázal odhadnout v podstatě přesně.

„Už ti nevadí, že píchám chlapy? Že o tom takhle otevřeně mluvíš.“ Tentokrát už jsem na něj otočil hlavu. Trhl sebou, protože se lekl, ale stačilo pár vteřin, aby si na obličej vrátil typickou samolibou masku.

„Vadí mi to pořád. Nerozumím tomu a hnusí se mi to!“ Zkřivil rty a probodl mě nenávistným pohledem.

„Tak se o to nezajímej,“ doporučil jsem mu. Pak jsem se pustil do jídla.

„Jak se o to nemám zajímat, když to na intru dělají všichni? Včetně vychovatele!“ Zamračil se. Snažil jsem se tvářit, že vedle mě nesedí, jinak bych se asi vůbec nenajedl. A to jsme měli steak, který Melissa připravovala naprosto famózně. Tolik jsem se na něj těšil.

„Co? Máte pro mě nějakou radu?“

„Nechceš mi tvrdit, že v minulém internátu se tohle nedělo?“ zeptal jsem se s plnou pusou.

„Taky jsem pár klukům zlámal ruce, aby si je nemohli navzájem honit,“ oznámil mi jakoby nic. „Nejdřív mě napadlo je vykastrovat, urvat jim je vlastníma rukama...“ Zvedl paži a ukázal mi sevřenou pěst, což nebylo pro moji bujnou fantazii nic moc příjemného. „Ale řekl jsem si, že třeba jednou dostanou rozum a budou chtít žít normální životy, se ženskýma...“

„A tvůj život... Je normální?“ zajímal jsem se. Tommy pokrčil rameny. Začal jíst a dalších pět minut jsme opět mlčeli.

„Víte, že existuje jedna taková instituce, kde by vás z toho dostali?“ promluvil, když do sebe naládoval půlku steaku.

„Dostali z čeho?“ nechápal jsem.

„No z buzerantství přece!“

„Děláš si ze mě srandu?“ Zvedl jsem obočí. Na nic zděšenějšího jsem se nezmohl. On tomu opravdu věřil?

„Strávil jsem tam půl roku. V záznamech to není, oni tvrdí, že by to nikdo neměl vědět, aby nebyly ovlivněný posudky. Je to něco jako, když se lidi léčí z drog, nebo z chlastu,“ vysvětlil mi.

Přísahám, že jsem zapomněl i dýchat. To jako, že někde ve státech existuje sekta, která vyhání z gayů jejich orientaci? Co to má být? Vymítání ďábla?

„Snažíš se mi říct, že jsi ex-gay?“ zeptal jsem se se silným podtónem sarkasmu. Měl jsem potřebu to říct takhle, protože větší absurditu jsem v životě neslyšel.

Na něco takového jsem ani nemusel mít zkoušky z psychologie, aby mi došlo, proč Tommy kolem sebe tak kope. Vyhnali mu jeho přirozenost z těla i z mysli nějakými pochybnými metodami. Možná fanatickým náboženstvím, nebo fyzickými tresty. Tomu bych věřil spíš, když byl pak schopný kdekoho zmlátit a třeba mu i zlámat ruce. Kdo ho tam proboha dal? Rodiče? Z jeho složky jsem věděl, že žije jenom s matkou. Otec seděl za to, že neplatil alimenty a s rodinou se ani předtím nestýkal.

Bože, v jednadvacátém století existoval někdo, kdo se snažil ve velkém napravit homosexuály. Udělalo se mi špatně.

„Nikdy jsem nebyl buzna, možná jsem si to jenom chvíli myslel, protože jsem měl v druháku moc dobrýho kámoše. Máma řekla, že by bylo dobré si to ujasnit, tak našla tuhle organizaci a odvezla mě tam.“

„A ty sis to ujasnil.“ Kýval jsem hlavou a přitom jsem se kousal do jazyka. Taky bych mu to rád objasnil, ale jinak. Bohužel jsem měl neodbytný pocit, že by mě neposlouchal. Byl tam půl roku, na tak dlouhý výplach mozku jsem nestačil ani já se svými pedagogickými znalostmi.

„Mohl bych vám sehnat číslo,“ nabídl se.

„Ne, ne... To je v pohodě. Tedy já sám jsem se sebou v pohodě.“ Dobře, až na tu záležitost s Lawrencem.

„To si můžete jenom namlouvat,“ vyvracel mi.

„Možná,“ plácl jsem to první nekonfliktní, co mě napadlo. Měl jsem toho na jazyku spoustu, ale neodvážil jsem se. Mohl to při první příležitosti říct svojí matce, a jestli ho tam opravdu poslala ona, pak by mi jistě udělala ze života peklo. Stejně jako svému synovi. Jenže ten o tom ještě nevěděl.

„Jaké věci?“ zeptal se. Očima těkal kolem. Nedokázal se na mě podívat zpříma.

„Dobře a dál?“ Založil si ruce.

„Bolí to moc?“

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola