SESTERSTVO MILOSRDNÝCH BRATŘÍ

Dagmar Galas

1. KAPITOLA

Stát Oregon - Hillsboro - Nemocnice Milosrdných bratří - interna - oddělení dlouhodobě nemocných

„Víš, že dneska v noci umřel pan Sticks?“ zeptala se Kyra své kolegyně Grace, jakmile se ráno setkaly na sesterně.

„Ne, zatím jsem ještě s nikým nemluvila - před momentem jsem dorazila,“ pokrčila rameny a zavěsila si fonendoskop kolem krku, „to se od včera tak rapidně zhoršil? Vždyť se zdál být docela v pohodě.“

„Dobré ráno, děvčata, neslo se chodbou.

„A sakra, Parkerová,“ pronesla otráveně Grace, „dneska si nějak přivstala.“

„To víš, je začátek měsíce, tak si jde pro ty svoje prognózy,“ prohodila Kyra a dodala: „já mizím - myslím, že mě na pětce a šestce urgentně potřebují...“

„Zaškrtím tě,“ sykla Grace, „nechat mě s ní tady samotnou.“

„Ty to s ní umíš,“ otočila se po kolegyni Kyra mezi otevřenými dveřmi a vytratila se.

„Dobrý den, Grace, máte pro mne vyhotovené ty analýzy o spotřebě léků a zdravotnických pomůcek za minulý měsíc a předpoklad na další měsíc?“ zeptala se Susan Parkerová z ekonomického oddělení.

„Ano, výkazy mám pro vás nachystané, ale bohužel nejsem vědma, abych vám s určitostí řekla, kdo z těch lidí přežije následující dny.“

„Grace, proč na mě jdete tak zostra,“ pokárala ji, „já to nedělám pro své potěšení - já to musím předat zase dál, a vy moc dobře víte, jak to myslím. Pouze potřebuji znát pravděpodobnost, jak dlouho se ten který člověk u nás bude ještě léčit - třeba půjde do domácí péče, anebo může požadovat léčbu v nějakém jiném - z jeho pohledu lepším - zdravotnickém zařízení. Vy jste tady přece v těsném kontaktu s nemocnými i jejich příbuznými, tak máte přehled a ledacos také zaslechnete. “

„Paní Parkerová, nejsem jediná, kdo tenhle těsný kontakt má,“ odpověděla naštvaně a pokračovala: „proč si tyhle věci vlastně neprobíráte s doktory - s ošetřujícím lékařem každého pacienta?“

„Protože se mi nikdo z nich nebude nimrat s nějakými čísly - natož pak sestavovat souhrnnou bilanci - na to oni nemají čas. Proto jste byla určena vy - jste něco jako styčný důstojník mezi klienty naší kliniky a mnou. Můžete si být jistá, že jste se v této funkci velmi osvědčila.“

Parkerová již byla na odchodu, když se zarazila: „Grace, máte v tom nepřesnosti - chybí vám tady pan Sticks - ten přece zemřel už včera. To se musí opravit!“

„Paní Parkerová, podle zápisu doktora Foxe ten člověk zemřel třicátého čtvrt hodiny před půlnocí, takže ho napíšeme do příštího výkazu - hned na prvního. Na tom přece nezáleží...“

„Má milá, to byste se divila, jak moc na tom záleží,“ zdůraznila, „takže to, prosím, předělejte - stavím se tady asi tak za hodinu.“

Zvláštní - pomyslela si Grace - ten člověk ještě nestačil ani pořádně vychladnout, a nahoře už o něm vědí.

Pozdě odpoledne se po namáhavém dni Grace konečně zastavila - uvelebila se v sesterně na stařičkém gauči, nohy si položila na židli a jedla zeleninový salát, když po chvíli vstoupila mladičká sestra Lara Millardová - taková malá sebevědomá potvora, kterou nemají pacienti příliš v lásce. Dneska si upletla ze svých dlouhých na blond obarvených vlasů francouzský cop, rudou rtěnkou si přetřela rty a stejně tak měla i rudě nalakované nehty na rukou. Opřela se zády o skříňku s léky stojící naproti gauči a zeptala se: „Grace, co si myslíš o eutanazii?“

„Proč se mě na to, proboha, ptáš?“

„Jen tak - ze zajímavosti - chtěla bych znát tvůj názor. Víš - totiž... ta paní Lawrencová, kterou jsme dneska přijali s tím nádorem na mozku, je na tom tak špatně, že by jí bylo nejspíš líp, kdyby nebyla. Myslím si, že by v takových situacích měla být udělena výjimka. Je mi té chuděrky moc líto“ povzdechla si.

Tobě teda určitě, pomyslela si Grace a odpověděla: „To máš sice pravdu, že je chudák - a v některých případech jako je tenhle - by to bylo pro toho pacienta určitě lepší, ale je to dvojsečné - mohlo by se toho zneužívat, takže právě proto je to ponecháno na přírodě, i když ten člověk nesmírně trpí. A od toho jsme tady my - zdravotníci, abychom mu pomohli to jeho utrpení důstojně přežít.“

Lara se naráz zeptala: „Hele, Grace, nechtěla bys jet s náma do Portlandu na takovou malou dámskou víkendovou jízdu? Kyra říkala, že máš volno...“

Zatímco Grace na Laru překvapeně civěla a nic neříkala, vešla Kyra a odpověděla za ni: „Ale to víš, že pojede. Já nemít tři děcka a věčně ubrblanýho manžela, tak jedu a na nic se neohlížím.“

„Bezva, oznámím to holkám,“ Lara se odlepila od skříňky a chtěla odejít.

„No moment, nebuď tak hrrr. Právě bylo rozhodnuto o mně beze mne,“ zarazila ji Grace, „vůbec jsem neměla možnost se k tomu jakkoliv vyjádřit... Bylo by vhodné mi o tom prvně něco říct - jako třeba: kdo všechno pojede, kdy a odkud se vyráží, kde by se spalo...“

„Budou tam tři od nás, dvě z JIPu, plus teda ještě ty. Mia si půjčí od svého bratra dodávku pro osm lidí, vyráží se v sobotu v deset dopoledne tady od nemocnice, večer bude taneček a spí se v portlandském klášteře.“

„V klášteře?“ zeptala se udiveně Kyra a obě na Laru nevěřícně hleděly.

„Jasně. Vy nevíte, že je v Portlandu klášter?“

„To jo,“ odpověděla Grace, „ale copak tam se může nocovat?“

„Nó, ne tak docela, ale máme to zamluvené po známosti. Je to tam děsně romantické a atmosféra, která v těch zdech panuje, má nádech takových těch správných starých zašlých časů. Noclehy budou v té části, kam nemají přístup turisté... Grace, máme s tebou tedy počítat?“

„Jasně, že jo,“ odpověděla za ni zase Kyra, důležitě pokývala na Laru, a ta se s tichým chichotáním vzdálila.

„Můžeš mi říct, proč za mne rozhoduješ?“ zeptala se naoko uraženě Grace.

„Protože jsi pecivál a nejsi schopna se rozhoupat ani k blbýmu výletu. Člověk tě musí pořád někam postrkovat. To, že jsi rozvedená, ještě neznamená, že budeš pořád jenom sedět doma na zadku a foukat si pošramocené ego. Nastal čas na další seznámení!“

„Že ty se mi tak ráda pleteš do života. Nevíš, co to je žít s takovým ohavným manipulátorem, který ti několikrát denně tluče do hlavy, jak jsi neschopná a nutí tě dělat věci, které se ti příčí, ale stejně je raději uděláš, abys měla od něj pokoj.“

„Byl to vůl a tys ho přečůrala - podala jsi žádost o rozvod. S tím takoví hajzlíci nepočítají. Myslí si, že budou mít pořád navrch a budou tě až do smrti ovládat. Jenže u tebe se setsakramentsky spletl... Ale nejsou všichni chlapi tací, takže se v sobotu vrhneš do víru velkoměsta.“

„Dík - za už minimálně dvoustou přednášku. Některé věci stran mužského pokolení by mě určitě vůbec, ale vůbec nenapadly,“ Grace se na kamarádku zaškaredila a dodala: „ty jsi vlastně taky taková manipulátorka.“

„Není třeba mi děkovat, zlato. Víš moc dobře, že mi na tobě vždycky záleželo,“ odpověděla Kyra, posadila se na gauč vedle své mladší kolegyně, jednu nohu si také položila na židli a pokračovala: „jsem zvědavá, jak dlouho se u nás ohřeje ta paní Lawrencová a kolik si na ní nemocnice nahrabe.“

Grace se na ni úkosem podívala a nakrabatila čelo: „Co tím chceš říct?“

„Copak ty nevíš, jak to tady chodí?“

Grace pokrčila rameny: „Nevím, co máš na mysli.“

„Přece Milosrdní dostávají na každého dlouhodobě nemocného určitý balík peněz - výše se liší podle závažnosti diagnózy - když pacient zemře před tím, než je částka vyčerpaná, zbylé peníze připadnou nemocnici. Pokud přežije a náklady na jeho léčbu se přečerpají, tak se to musí dorovnat z toho přebytku. Podle mne ale většina pacientů zavře oči dřív, takže na nich špitál vydělává.“

2. KAPITOLA

Den se vydařil. Grace se ráno vypravovala s určitými obavami, ale pak musela uznat, že se její kolegyně dokáží pořádně odvázat, a že je hloupá, když pořád sedí doma a vůbec nechodí mezi lidi - vždyť je jí mezi nimi dobře.

Stařičká dodávka, kterou přijely, působila dojmem, že se musí každou chvíli rozpadnout, ale její motor šlapal jako hodinky. Mia ji odstavila na malém parkovišti za klášterem sv. Isidora. Prošly brankou do klášterní zahrady a přes ni se dostaly k zadnímu traktu.

Vystoupaly po pěti schůdcích, Lara uchopila kliku bytelných dveří, které se bez jediného hlesnutí otevřely a ony vešly do dlouhé chodby vydlážděné hnědo-béžovými dlaždicemi.

V rozmezí několika metrů byly rozestavěné velké vázy z pálené keramiky, ve kterých se skvěly čerstvé květiny. Vysoká a úzká vitrážová okna vpouštěla dovnitř denní světlo, které vytvářelo na podlaze rozmanité matně barevné vzory a tlusté stěny pohltily veškerý hluk, který přicházel zvenčí, takže zde panovalo absolutní ticho.

Na konci této chodby se nacházely další fortelné dveře s nápisem PRIVAT - zákaz vstupu. Dora je rázně otevřela a vešla.

„Tam se přece nesmí,“ zaprotestovala šeptem Grace, „musíme na někoho počkat, aby nás tam uvedl...“

„Nic takového není třeba,“ prohodila Lara, „vědí o nás.“

Grace chtěla ještě něco namítnout, ale ostatní se nahrnuly dovnitř. Vstoupila tedy do této síně jako poslední a asi jako jediná z toho neměla dobrý pocit.

Nenacházela se zde žádná okna - na pravé stěně byly ukotveny elektrické dvouramenné svícny z tepaného kovu, které zaplavovaly celý prostor nažloutlým světlem. Nalevo vedly několikery dveře z tmavého dřeva do jednotlivých cel. Ve výši obličeje měly malá okénka s mřížkou, takže každý procházející mohl do kterékoliv místnosti nahlédnout.

Uvnitř bylo téměř až u stropu zabudované kulaté okno tvořené malými tabulkami tlustého skla zalitého v olověných rámečcích. Výbavu pokoje tvořila kovová postel, noční stolek s lampičkou a šatník. A bylo to tu všude cítit jako ve staré skříni. Grace si vzpomněla na babičku, která měla v komoře starou dřevěnou almaru a v ní spoustu krámů - vždycky když k ní přišla na návštěvu, měla pokaždé ten samý vjem.

„Grace,“ Lara k ní nakoukla a vytrhla ji ze zamyšlení, „koupelna je támhle,“ mávla rukou směrem k zadnímu konci chodby a pokračovala: „kabinek je tam plno, takže se nemusíš obávat nějakých front. Jo, a vypínače nehledej - všechno je tady na fotobuňku.“

Zábava byla v plném proudu. Bar, ve kterém trávily večer se jmenoval U kovboje Billyho Billa a nacházel se pouze přes silnici od kláštera.

Došlo také na slíbený tanec. Hudba byla reprodukovaná a hrály se pouze country písničky. Grace se zpočátku cítila nesvá, ale když viděla, jak poskakují ti ostatní, ztratila zábrany a přidala se. Chtivých tanečníků zde bylo přítomno víc než dost.

Nějak kolem půlnoci začala Grace pociťovat nadměrnou únavu - k tomu se přidalo zamlžené slyšení a rozmazané vidění. Celá se cítila jakoby se pohybovala v husté mlze. Opřela se lokty o desku stolu a dlaně si přitiskla ke spánkům.

„Grace, co je ti?“ někdo jí položil ruku na rameno a jemně s ní zacloumal.

„Asi jsem to přepískla s pitím.“ I její vlastní hlas jí zněl dutě a cize. Jak to mohla tak přehnat? Nikdy se přece takhle neopila. Kolik vlastně měla těch drinků? Dva nebo tři? Anebo jich bylo víc a zapomněla to počítat? Ale prokládala je přece minerálkou a měla večeři. Jak se mohla takhle nechutně zlít? Chci okamžitě do postele a k ní postavit kýbl, protože budu určitě zvracet.

Dotýkaly se jí něčí ruce. Co mi to oblékáte? Tohle přece nemůže být moje noční košile. Proč má tahle takové dlouhé rukávy a sahá mi až ke kotníkům? Vždyť se v tom uvařím.

„Dělejte, máme zpoždění.“

„Copak můžu za to, že je tak odolná?“

V čem máme zpoždění? Myslela jsem, že jsme si udělaly víkendový relax a nikam nespěcháme. A proti čemu jsem odolná? Kam to jdeme? Přece do kláštera vedou schody nahoru, tak proč jdeme dolů? A proč je tady najednou takové chladno a přítmí? Tak kam mě to vedete? Může mi to někdo vysvětlit? Copak jsem jediná, která to nechápe? Co přede mnou tajíte? Chci odtud pryč! Proč mě nikdo neposlouchá?

Grace držel někdo z každé strany za paži a někam ji vedl potemnělou chodbou, ve které byla cítit vlhkost.

Zastavili přede dveřmi z dubových fošen, které se před nimi samy rozestoupily. Grace ale záhy poznala, že je z vnitřní strany otevřela jeptiška a ustoupila stranou, aby mohly vejít.

V každém rohu místnosti stál reflektor, který důmyslně nasvěcoval stěnu, zatímco uprostřed bylo na kamenné podlaze umístěno křeslo s rudým potahem a obklopovalo ho příšeří.

Grace se snažila zaostřit, ale stále měla všechno kolem sebe zamlžené.

Čekalo zde na ni několik jeptišek - nebyla si jistá, zda jsou mezi nimi i její kolegyně, neboť obličeje všech byly díky její indispozici groteskně protažené. Měly na sobě normální oblečení řádové sestry, ale přece jenom bylo tak trochu jiné.

Utvořily kolem křesla kruh, a jakmile se daly do pohybu a látka kolem jejich těl vlála, bylo vidět, že sukně mají rozparek až k rozkroku. Halena neměla zapínání - její cípy si každá zastrčila za pas a středem hrudníku až k pupku se táhla rozevřená mezera, ve které se rýsovala částečně obnažená ňadra. Na hlavách měly klasické závoje.

Dvě ženy opět uchopily Grace za paže, nasměrovaly ji ke křeslu - zde ji trochu pozvedly, neboť sedák byl poměrně vysoko, a Grace na něj usadily.

Vysvětlete mi, co to má znamenat. Snad mi nechcete říct, že se mám stát taky řeholnicí. Vždyť ta moje domnělá noční košile, která děsně škrábe, je vlastně jeptiškovský úbor. Já nechci! Hned mě odtud odveďte! Tak slyšíte?

Obě klášternice zůstaly Grace po boku a jedna z nich řekla: „Teď budeš po mně opakovat slova. Rozumíš?“

Jaká slova? A proč je mám opakovat?

„Tak rozuměla jsi?!“ Následoval nepříjemný štípanec do stehenního svalu.

Grace strnule přikývla.

„Ó Satane, Pane náš, my Sesterstvo Milosrdných bratří, ti kráčíme vstříc a přivádíme naši sestru Grace, která se rozhodla ze svojí svobodné vůle oddaně plnit tvá poselství skrze strádající a umírající.“

„Óóóóóómmmmmm,“ zapěly sborově řeholnice.

„A teď, sestro, opakuj po mně: Tvá přání mi budou rozkazem.“

„Tvá přáá...ání mi bud...ddou roz...kaazem,“ vyslovila Grace s námahou, neboť jí jazyk vypovídal službu.

„Pokud ho nesplním nebo vyzradím, stihne mne trest.“

„Pokk...kud ho...“ Co je to za blbost - svoje povinnosti si plním. Na to nemusím přece přísahat.

„Řekla jsem ti, že to máš po mně opakovat, tak dělej a nezdržuj! Ctihodná sestra přiblížila svůj obličej až ke Graceině tváři, znovu jí celou větu přednesla a nešetrně ji dloubla pěstí do žeber.

„Pokk...kud ho nespl...ním nebo vyz...ra...ra...dím, stih...ne mne...tr... trest.“

„Tak přísahám.“

„Tak přííí...sahám.“ To by mne zajímalo, k čemu je tahle pitomá fraška dobrá. Připadá mi to, jako bych se ocitla ve středověku, seděla na inkviziční stolici a měla být za svoje dosud nespáchané hříchy popravena.

„Óóóóóómmmmmm,“ neslo se místností a odráželo se od stěn.

Nyní přistoupily zezadu k opěradlu dvě sestry a sklopily ho. Jedna z nich se ke Grace naklonila a zašeptala: „Lehni si a uvolni se.“

Grace byl ten hlas povědomý, ale momentálně si k němu nedokázala přiřadit obličej. Proč si mám lehat? Co se mnou budete dělat? Tak už mi to konečně vysvětlete a nehrajte se mnou tuhle hloupou hru! Nelíbí se mi to.

Další dvě, které jí na křeslo pomáhaly, uchopily kovové držáky zasazené v čepech, jenž byly zboku sedáku, a vytočily je směrem ven. Každá vzala Grace za nohu a patou ji usadila do opěrného oka. Načež rozepjaly knoflíčky jejího slavnostního šatu z přírodní příze, jež se výjimal na rudém sametu, a odhalily tak její ženskou podstatu.

Kruh se rozestoupil a Grace se objevil v zorném poli muž v šarlatovém plášti s kapucí na hlavě.

Vešel mezi její rozevřené nohy, zčásti rozhalil svůj oděv opatřený u krku přezkou, která přidržovala oba přední díly u sebe, a obnažil tak svoje vybičované vzrušení. Uchopil Grace za boky a pomalu do ní začal vstupovat. Ta vyjekla, neboť na tohle nebyla připravená a počala se vzpouzet a zmítat sebou. Řádové sestry ji ale pevně uchopily za ruce i za nohy, aby jí v tom zabránily.

Muž ji stále držíc za boky na sebe víc přirazil a začal se v ni pohybovat.

Co to dělá? Vždyť on se mnou souloží. Copak já jsem to někomu dovolila? Nepamatuju se. Okamžitě toho nech, ty dobytku! Zapřela se patami - chtěla se odrazit a vysunout se tak na rozloženém křesle výš, aby unikla tomu nenasytnému chtíči, ale několikery paže ji svíraly jako v kleštích a bránily jí v jakémkoliv pohybu.

Zahalená postava se začínala přibližovat vrcholu. Muž zrychlil své pohyby, ztěžka oddechující hruď se mu dmula, šlachy na krku se napjaly, a když zvrátil hlavu dozadu, jeho tělo se začalo chvět v nastupující extázi.

„Óóóóóómmmmmm,“ rezonovalo prostorem.

Muž z Grace vyklouzl, přetáhl přes sebe obě poloviny pláště, aby skryl své plihnoucí mužství a vzdálil se.

Sestry opět utvořily uzavřený kruh. Vrátily křeslo do původní polohy, a jakmile Grace seděla, jedna z nich jí řekla: „Teď svůj slib stvrdíš vlastní krví!“

Další povědomý hlas. Že by to byla Kyra? Ta s námi přece nejela. Nebo ano? Že bych si to nepamatovala? Kdo v tom autě vlastně seděl? Au, vždyť to bolelo!

Někdo ji bodl čímsi ostrým do prstu, na kterém se objevila kapka krve. Další ruce uchopily její prostředníček a přitiskly ho na zažloutlý list papíru připevněného klipem k podložce.

Ráno zaťukala Dora na Graceiny dveře a strčila svoji kudrnatou a na kluka ostříhanou hlavu dovnitř: „Ty nebudeš vstávat?“

Grace pootevřela jedno oko a zeptala se: „Kolik je?“

„Devět. Čeká se pouze na tebe.“

Grace zívla a protáhla se. Dora přistoupila k nohám jejího lůžka a posadila se na jeho okraj. „Jak ses vyspala?“

Následovalo další zívnutí. „Víš, že ani nevím? Vůbec si nepamatuju, jak jsem se dostala do postele. Ještě se mi nikdy nestalo, že bych byla tak zlitá a nevěděla o sobě - mám úplné okno. Neudělala jsem náhodou nějakou ostudu?“

„Můžeš zůstat v klidu,“ Dora ji poplácala po paži a zasmála se, „byla jsi roztomilá. Doprovodily jsme tě na pokoj a uložily tě.“

„Ale stejně...“ Grace to neustále vrtalo hlavou, neboť od určitého okamžiku měla o svém jednání a chování pochyby. „A taky se mi zdál příšerný sen.“

„O čem byl?“ zeptala se Dora s nepředstíraným zájmem.

„To ti ani nemůžu říct, protože bych se červenala...“ Grace se zachichotala.

„Holky, kde to vázne?“ Lara nakoukla dovnitř,“ mám příšerný hlad, tak sebou hoďte.“

Grace ocenila úroveň zdejších sprch: moderní, barevně sladěná dlažba s obklady, automatické odsávání, světlo na fotobuňku, nerezová madla a poličky, k dispozici ručníky, mýdlo, šampón... Uchopila kohoutky a chystala se je roztočit, když si všimla čehosi na levém prostředníčku. Šokovalo ji to. Zaschlá krev a stopa po vpichu. Takže to, co se jí dělo, nebyl sen, ale skutečnost.

Na zpáteční cestě Mia prohlásila: „Příště jedeme do Salemu. Myslíte, že by nás nechali přespat v tom čarodějnickém domě? Strašně ráda bych zažila tamější atmosféru.“

3. KAPITOLA

Grace celou cestu do Hillsboro přemýšlela o tom, co měla tahle podivná hra znamenat, ale nepřišla na to. Všechny její kolegyně se tvářily, jako by nic takového neproběhlo.

V sobotu se k ní Michelle a Helen chovaly poněkud odtažitě. Znala je pouze od vidění a měla pocit, jako by jí dávaly najevo, že sestry z JIP jsou o hodně víc než ošetřovatelka z interny, ale v neděli už byly o něco přátelštější. Navštívily plavecký bazén, kavárnu, bistro, obchodní centrum a dobře se bavily. Nepostřehla žádný náznak nějakých významných či skrytých pohledů nebo poznámek.

Tam kdesi dole - v té sklepní místnosti - se jí zdálo, že slyší mluvit Kyru. Byla to skutečně ona? Vždyť s nimi nejela. A co ten druhý hlas - ten zatím nedokázala k nikomu přiřadit. A kdo byli všichni ti lidé? Byly mezi nimi i tyhle zdravotní sestry? Nebo to byly úplně cizí jeptišky. A proč si k těm podivným hrátkám vybraly právě ji? Někdo jí něco nasypal do pití. Kdo a proč? Nestala se obětí omylu? Třeba to bylo určené někomu jinému. A co ten chlap? Vždyť on ji znásilnil. Neměla by jít na policii? Ne - to by asi nebyl dobrý nápad. Řekli by jí, že se opila a něco se jí zdálo. V tom baru by se určitě našla spousta svědků, kteří by dosvědčili, že byla zlitá pod obraz. Jenže by toho musela vypít setsakramentsky hodně, aby se dostala do takového stavu a ráno by jí praskla hlava - to se ale nestalo. Cítila se úplně normálně. Musí se Kyry nějak nenápadně zeptat, co vlastně dělala o víkendu. Jenže spolu budou sloužit až ve středu - podle toho, co jí říkala - tři dny, to je dost dlouhá doba. Měla by jí zavolat... Ne, to je další blbost - musí to vymyslet nějak jinak.

Z celého víkendu vytanula spousta otázek - nenašla se na ně však jediná odpověď.

V pondělí dopoledne měla Grace v nemocnici napilno, takže neměla čas vymýšlet nějaké strategie, ale řešení přišlo samo. Kyra se přihnala na oddělení a spílala si do blbců.

„Co je?“ zasmála se Grace spěchajíc chodbou.

„Ále, jsem normální sklerotik. Ta nejmladší potřebovala nový dres, tak jsem jí ho koupila, a jak jsem si přerovnávala v tašce věci, odložila jsem balíček v šatně do skříňky a nechala ho tam. Dneska ráno po něm byla samozřejmě sháňka, takže ho musím fofrem dopravit do školy. No, a co ty? Povídej a přeháněj. Jsem jedno velké ucho,“ Kyra máchla rukou a naznačila tak velikost ušního boltce.

„Skvěle jsem se bavila. Vůbec jsem netušila, že by mohly být holky tak fajn. Dora měla samozřejmě kolem sebe hned spoustu nových kamarádů - ještě jsem nepřišla na to, jak to dělá. Zřejmě má nad hlavou jakousi neviditelnou auru, kterou ty lidičky k sobě přitahuje. Mia, naše bývalá diskotéková královna - ač je vdaná, měla hned několik nápadníků. Nevynechala snad jediný taneček a nechala se od kde koho plácat po zadku. A ty dvě z JIPky taky nezahálely a nejsou zas tak úplně nafrněné, jak vypadají. “

„Zlato, měla jsem na mysli tvoje nápadníky,“ zdůraznila.

„No, bylo jich tam spousta, ale nestačila jsem si mezi nimi vybrat. Na to byl ten víkend příliš krátký... A co ty? Jak ty ses měla?“

„Opravdu to chceš slyšet?“ uchechtla se Kyra.

„Jasně - vždyť víš, že tě vždycky ráda vyslechnu.“

„Takže: v sobotu jsem byla v práci - očekávala jsem, že bude doma umyté nádobí a trochu poklizeno - aspoň v kuchyni, ale strašně jsem se zmýlila - všude byl jeden velký svinčík. Když jsme kupovali myčku, bláhově jsem si myslela, že to nádobí tam ti puberťáci nahážou, ale ani to nejsou schopni udělat. Hráli na počítači hry a hádali se u toho. Manžel se díval na televizi a frflal, že tam není nic pořádného k večeři. A v neděli jsem doháněla to, co jsem přes týden nestihla.“

„Grace pouze pokývala hlavou a nic neříkala.

„Copak? Tebe ta moje story dneska nepobavila? Děje se něco Grace?“

„Potřebovala bych s tebou mluvit. Ale ne tady. Je to na delší povídání.“

„Tak se mám u tebe večer stavit?“

„Hm. To bys byla hodná.“

„V kolik? V osm?“

„Jo.“

Kyra to v žádném případě nemohla být - musely ji ošálit ty rozhozené smysly.

Grace si myslela, že její přítelkyně už nedorazí, ale Kyra se objevila skoro až o půl deváté.

„Promiň - dřív jsem to nestihla. Znáš to: člověk míní a druzí mění.“

„Spíš bych se měla omluvit já tobě. Vytáhla jsem tě z domu kvůli pár blbostem... Vím, že to nemáš lehké a já tě otravuju. Měla jsi mi zavolat, že ti to dneska prostě nevyhovuje.“

„Hele, necháme toho, jo?“ zarazila ji Kyra a žuchla v obývacím pokoji do křesla. „Kdyby to nebylo důležité, určitě bys mě nezvala na čistě soukromý dýchánek.“

„Můžu ti něco nabídnout?“

„Ne, nic. Zhltla jsem večeři a teď mě to tlačí,“ Kyra si položila dlaň na žaludek, „raději mi řekni, co tě trápí. Připadáš mi taková nějaká nesvá nebo vyplašená - nedokážu to přesně definovat...“

„No, víš... zažila jsem na tom výletě dost zvláštní věc. Nevím, jestli to byly halucinace, anebo skutečnost,“ Grace se na chvíli odmlčela.

„A...?“ pobídla ji Kyra.

„Sobota probíhala úplně normálně... Holky byly bezva - říkala jsem si, že jsem hloupá, když pořád sedím doma - bylo mě s nimi dobře. Pak se to ale na tom večírku nějak zvrtlo.“

Kyra soustředěně poslouchala a Grace pokračovala: „Udělalo se mi nějak šoufl. Začala jsem okolní zvuky slyšet jakoby v mlze - i můj vlastní hlas mi připadal jakýsi cizí, a dokonce obličeje všech okolo se nějak protáhly, takže jsem vlastně nevěděla, kdo je kdo. Nevím, jak jsem se dostala na ubytovnu - do toho kláštera - to si vůbec nepamatuju. Někdo mě oblékl do jakési teplé a škrábavé noční košile - nebo co to bylo - a vedl mě tmavou chodbou kamsi do suterénu - to vím, protože jsem cítila takovou tu klasickou studenou vlhkost. Kladla jsem jim spoustu otázek, ale nikdo mi na ně neodpověděl, takže si nejsem jistá, jestli to bylo pouze v mojí hlavě, nebo zda jsem to říkala nahlas. Smysly jsem měla tak nějak mimo, ale mozek mi pracoval na plné obrátky.“

Kyra pozvedla obočí a vážně se zeptala: „Myslíš, že ti dal někdo nějaké drogy?“

„Asi ano. Nejspíš mi to nasypal do pití. Zajímalo by mě, co to bylo za sajrajt.“

„Pravděpodobně nějaká halucinogenní substance. Momentálně mě nenapadá žádný lék, který by se takhle choval. A co se dělo potom - pamatuješ si to?“

„Ocitla jsem se v nějaké zešeřelé místnosti, v jejímž středu stálo polohovací křeslo a byla tam spousta jeptišek. Ty mě na něho uložily a semkly se kolem mne. Musela jsem přísahat, že si budu plnit své povinnosti - načeš se rozestoupily a objevil se tam chlap v rudém plášti, který mě bezostyšně vyšoustal.“

„Cože?“ nadskočila Kyra, „to sis musela nechat líbit? Copak ses nemohla nějak bránit?“

„Jak asi, když jsem nebyla při smyslech, a krom toho, ony mě držely.“

„Tak co jsi, proboha, udělala?“

„Co jsem asi mohla dělat? Nic. Čekala jsem až skončí.“

„Poznala jsi ho? Víš, kdo to byl?“

„Ne. Měl kapuci naraženou až do čela, a krom toho jsem přece říkala, že ty obličeje měli všichni protažené.“

„Řekla jsi to holkám?“

„Ne. Když jsem se ráno probudila, myslela jsem si, že se mi to všechno jenom zdálo. Ležela jsem v posteli ve své noční košili a cítila se úplně normálně. Až když jsem se sprchovala, zjistila jsem, že mám zaschlý vpich na levém prostředníčku,“

Grace natáhla ruku a ukázala Kyře dosud nezhojenou ranku.

„Aha.“

„Ale mohla jsem se klidně o něco poranit aniž bych si to uvědomila...“

„A co takhle nechat si udělat rozbor krve?“

„K čemu by mi to bylo?“

„Třeba bys v ní měla nějaké zbytkové množství té látky a mohla bys pak zajít na policii...“

„Jo, a policajti by mi řekli, že jsem fetovala a pak jsem z toho měla divoké sny. Nemám totiž na sobě jediné zranění - modřinu, hematom...“

„Poslyš Grace, moc mě to mrzí - pokud se ta prasárna skutečně odehrála... Já jsem ti ten Portland vyloženě vnutila... Teď z toho budu mít výčitky svědomí. Doopravdy nechceš...“

„To není tvoje vina,“ přerušila ji Grace, „jsem přece dospělá - souhlasila jsem s tím výletem a z vlastní vůle se ho zúčastnila. Nemohla jsi přece tušit, že se to zvrtne v takovou nechutnost...,“ zavrtěla hlavou a pokrčila rameny.

Kyře zazvonil Mobil. „Promiň, musím to vzít - to je Emma.

„Grace, promiň...“

„Neomlouvej se - to bych měla spíš já tobě. Jeď domů.“

4. KAPITOLA

„Okamžitě vylezte!“ přikázala tiše.

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

Table of Contents

SESTERSTVO MILOSRDNÝCH BRATŘÍ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola