Český konec světa

Martin Strnad

Martin Koláček

Kateřina Hejlová

Copyright:

Autoři: Martin Strnad, Martin Koláček, Kateřina Hejlová

Vydalo nakladatelství: Martin Koláček - E-knihy jedou

Grafika obálky: Hanna Lauter, Martin Strnad

Motto: Zuzana Frantová Pomykalová

Korektury: Drahomíra Holmannová

Rok vydání: 2013

Vydání první

ISBN

978-80-87856-12-3 (epub)

978-80-87856-13-0 (mobi)

978-80-87856-14-7 (pdf)

Motto:

-Jednoho dne došlo pivo.

-A dál?

-Dál? No dál už nic.

Zuzana Frantová Pomykalová

1. Hlad

Martin Strnad

Všechny jsem je sežral. Všechny. Tondu, Frantu, Karla i Pepu. A nakonec i tu Mařenu. I když tomu jsem se bránil dost dlouho. Ale co, beztak by se mnou Zem znovu nezalidnila.

Všechny jsem je sežral. A už mám zase hlad. Co teď? Čokly po ulici honit nebudu, na to jsem moc tlustej, přežranej. Přesto mám hlad. Obrovskej hlad. Hlad, jakej jsem poprvé ucejtil před prvním pořádným… žrádlem. Byl pěkně hnusnej, ten bezdomovec, a kdoví, co všechno jsem sežral s ním, ale nemoh jsem si pomoct... prostě jsem musel. Z ničeho nic.

Takhle si jdu v noci po Karláku, v sobě jedno pětipívo a pár panáků, když mě to chytlo. Hroznej hlad. Ale ne takovej ten, co ho maj po chlastu všichni. Tohle bylo jiný, bylo to tak silný, že jsem se vrh na první poživatelnou... věc kolem. Bohužel to byl ten bezdomovec. Bohužel pro něj.

Že mám pracky samou krev, v hubě něčí do čista ohlodanou stehenní kost a všude kolem roztahaný střeva, to mi došlo, až když jsem si hubu utíral do jeho smradlavý bundy. Dneska bych už takovou blbost neudělal – nechat tam ty střeva. Určitě je pak někdo našel a sežral. Zdrhal jsem odtamtaď jako od malomocnejch. Jenomže ten malomocnej jsem byl já. A nikdo to nevěděl.

Nevěděla to moje žena, kterou jsem stih sežrat hned další ráno, ani děti, který jsem ještě nechal posnídat, umejt zuby a nachystat se do školy. Škvarky z jejich mámy jim strašně chutnaly. Z nich moc škvarků nebylo... aspoň to maso měly křehký.

Sousedka šla jako další. Zazvonil jsem, otevřela, pracky i hubu celou od krve. Taky žere, napadlo mě tenkrát. Jenže já byl silnější. Sežral jsem ji a jejího načatýho manžela. Oba byli kuřáci. Tlustý. Jako anglická slanina.

Na ulici propuklo peklo na zemi. Jeden žral druhýho. Už se ani neobtěžovali předtím svý žrádlo zabít, žvejkali se zaživa. Policajti nic nezmohli, žravý šílenství se nevyhnulo ani jim. Když nastoupila armáda v roky jetejch plynovejch maskách, nestihli ani pořádně vystřelit a už se žrali navzájem. Neexistovalo nic, co by to šílenství zastavilo. Tohle by nenapadlo ani toho nejúchylnějšího spisovatele. Nikdo nebyl imunní, všichni dostali ten nekonečnej hlad, hlad kterej neukojí ani přecpaný řeznictví, ani jatka plný rozbouranýho hovězího, ani po střechu natřískanej prasečák.

Takhle to šlo pár tejdnů. Lidí pořád ubejvalo. Všechny děti zmizely během dnů, pak šli důchodci a invalidi. Prostě zákon silnějšího. Předevčírem jsem sežral posledního z těch silnějších jako jsem já. Od tý doby vidím jenom prázdný ulice, vyrabovaný obchody a hromady ohlodanejch kostí. Už ani ty krysy tu nejsou. A přemejšlím, jestli ještě vůbec zůstal někdo, koho bych moh sežrat. Zkoušel jsem vypadnout z Prahy, najít nějakou pastvinu, kde by ještě byla kráva, ovce nebo kůň. Kozu bych si taky dal, klidně i smradlavýho kozla. Najít tak králíkárnu, hmmm… klidně i mrtvý králíky, nebo slepice zavřený v kurníku. Konec konců začal jsem bezdomovcem. Už je mi to fuk. Prostě potřebuju žrát, cokoliv...

Asi bych už dočista zešílel, nenarazit na tu zabarikádovanou hospodu. Bylo tam pár urostlejch kousků, a co víc, před hospodou se válelo několik takovejch jako já. Pupky nafouklý, huba rozšířená, silný pracky celý od krve. Všichni prošpikovaný brokama. Ti uvnitř chytře předstírali, že je barák prázdnej, a na ty mrtvoly venku lákali další nakažený. Přitom to v sobě měli taky. Jenom byli dost vychcaný, aby se nesežrali navzájem. Nevim, jak to zvládli na začátku, když tohle šílenství propuklo, ale systém byl jednoduchej. Každej dostane stejně. Nažranej parchant, rozumnej parchant říkali, když mě hnali před sebou jako vábničku.

Ten den, kdy jsem seděl hladovej na prdeli v křoví kus od tý hospody a držel se, abych se nevrh na ty mrtvoly a nenaběh těm uvnitř přímo na mušku, byl učiněnej očistec. V noci vylezli. Pupky ještě větší než já, huby a ruce popraskaný od zaschlý krve včerejší večeře. Dokonce mezi nima byla jedna ženská. Když večer vtáhli pár mrtvol dovnitř a začali si navzájem nadávat, že tady vyhladověj, že sem už nikdo další nepřijde, už jsem to nevydržel a vyběh na ně. V tu chvíli jsem koukal do pěti dvojitejch hlavní. Pořád nevím, jestli to, že mě svým způsobem vzali za svýho, byl ten nejlepší výsledek, možná to měli ukončit hned tam a pak si na mně pošmáknout. Namísto toho jsem jim dělal volavku po vesnicích. Projít se po návsi, stále na mušce jejich lovecký pušky, nalákat těch pár místních, co se ještě nestihli navzájem požrat, a navést je ostatním na dostřel. To byl můj úkol. Nějakou dobu to docela fungovalo. Ale žrádla bylo pořád míň, a tak se nejdřív společně vrhli na Tondu, pak si rozebrali Frantu, den na to Karla a přes veškerý jeho odpor nakonec i Pepu. To se mi podařilo vzít jim jednu bouchačku. Bylo to jako romantická večeře. Západ slunce, dobrý žrádlo, já, Mařena a dvě nabitý brokovnice, jenom to víno a hudba chyběly.

Ten večer mě napadlo, že tohle je opravdu konec. I kdybych Mařenu přemoh a sežral ji, neměl bych pak už co do huby. Věděli jsme, že se nemůžeme rozejít. Dřív nebo později by začal jeden druhýho v hladovým šílenství pronásledovat. A tak jsme šli společně. Obě komory nabitý, hlaveň k hlavni, jeden vedle druhýho. Dvě hladové zrůdy číhající na sebe navzájem. Myslím, že je dost jasný, kdo z nás ztratil přehled jako první.

Střelil jsem ji do spánku. Aby nebylo moc škody na mase, abych měl co nejvíc žrádla. Ona ve smrtelné křeči vypálila obě komory do vzduchu. A teď tu sedím, v hubě už dávno prázdno, žaludek řve hlady, jsem celej od starý krve, svírám pušku s poslední patronou a přemejšlím, jestli není škoda tu jen tak nechat mrtvý tělo sebevraha, když už ho nebude mít kdo sežrat.

2. Válka a Blábol

Martin Koláček

Armageddon seděl ve své pracovně a měl hlavu v dlaních. za chvíli přijdou Apokalyptičtí jezdci a budou po něm chtít, aby se spustil. A to on neměl v úmyslu.

Tedy, ne že by měl sám o sobě něco proti konci světa, naopak, docela se na něj těšil. A ještě donedávna měl pocit, že se na něj těší i sami lidé. Jenže zjistil, že se mýlí.

Vlastně tím byl překvapen, protože lidé měli tendenci blafat o konci světa každou chvíli. Stačilo, aby někdo našel šutr, do něhož před dvěma tisíci lety autistický úředník astronomického úřadu vytesal kalendář na příštích dva tisíce let, a čistě náhodou jeho kalendář skončil právě za pár let od chvíle, kdy se archeologové s úžasným objevem vrátili a náležitě jej zmedializovali. Nikdo už se pak nezabývá myšlenkou, že možná tesař skončil proto, že jej vyhodili z práce, že se mu zlomilo jeho oblíbené dláto, a nebo protože jej to prostě přestalo bavit. Ne, jediným výsledkem, ke kterému populace dojde, je, že onen dávný vizionář zaniklé civilizace předpověděl konec světa. Do mysli se vkrádá myšlenka: To je sice hezké, ale když byl takový vizionář, proč nepředpověděl konec svojí vlastní civilizace, důsledkem čehož bude jeho kalendář ležet tisíc let v zemi a nikdo jej neuvidí? Nebylo by logičtější ukončit kalendář rokem zániku civilizace a znovu začít rokem archeologického výzkumu? Ušetřil by si tím hodně práce.

Někteří vizionáři samozřejmě předvídali konec světa sami, bez jakýchkoliv podkladů. Obvykle tedy pár set let dopředu, aby se dožili požehnaného stáří, a nikoliv ušlapání rozzuřeným davem, který jim uvěřil a pod cenou prodal všechny své nemovitosti.

Dobře, někteří vizionáři možná opravdu budoucnost viděli. Jenže záleží, očima koho je viděli. On výbuch Černobylu sice až tak úplně koncem světa nebyl, ale z pohledu kontrolóra palivových tyčí se tak velmi pravděpodobně jevil. Když se podíváte na svět očima člověka, jemuž do koupele spadla vysokonapěťová kulma, rozhodně uvidíte konec světa. Tedy aspoň toho jeho. Lidé s darem opravdu vidět zlomek budoucnosti pak vykládají o svých vizích, podle nichž skončí svět, až černá věc zlotřilá v koupel se poníží, což si za pár set let lidé vyloží jako únik ropy v Karibiku a začnou páchat hromadné sebevraždy, aby je Bůh omilostnil o něco dřív než jejich kolegy v práci.

Zdálo by se tedy, že se lidé na konec světa těší. Jenže opak je pravdou. Vždycky, když se Armageddon rozhodl lidi potěšit a trochu se přiblížil, čekalo jej obrovské zklamání, jak nevstřícného přijetí se mu dostalo. Lidé se ho snažili zahánět opakováním nesmyslných vět, výrobou amuletů a genocidou rasových menšin. Po posledním pokusu se Armageddon smutně uzavřel ve své pracovně, rozhodnut už nikdy nepodnikat další pokus.

Jenže tu byli ti zpropadení Apokalyptičtí jezdci. Někteří z nich už pochopili, že se světem se dá užít víc legrace než bez něj. Například takový hlad. Ten se ve světě vyloženě bavil. Jeho poslední pokusy s centry „estetické medicíny“ pomohly přinést jeho působení i do těch několika málo oblastí, které k němu byly tradičně nepřátelské. Jenže někteří z jezdců byli, řekněme, v otázce konce světa více fanatičtí.

Je třeba poznamenat, že svatý Jan nepopsal Apokalyptické jezdce zcela přesně. Když se probral z deliria, v němž se mu zdálo o krvavých řekách, vzpomněl si jen na některé z nich. Tak například zapomněl na Bábel, který svým zmatením jazyků přiblížil nejednou svět k zániku. Nebo všudypřítomnou Demenci, jezdce, který dnes, podobně jako hlad, operoval na celém světě. Jenže se narozdíl od něj nikdy nevzdal touhy po Armageddonu. A právě tihle dva měli za chvíli, společně s Morem a Válkou, přijít do Armageddonovy kanceláře.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Armageddon se neochotně zvedl, ale nebylo to nutné, protože vzápětí se ozvala rána a dveře i s futry vpadly do místnosti. V díře ve stěně stál Válka s rozbuškou v ruce a křenil se jako chlapec, který právě vymyslel, jak utrhnout tykadýlka svému prvnímu broukovi.

„Můžeme dál, pane?“ zeptal se celkem zbytečně a vstoupil do místnosti.

Armageddon pokrčil rameny a sednul si. V hlavě si počítal, na co ho přijde oprava dveří. Měl kolem sebe hromadu personifikovaných entit, které uměly dveře zcela zadarmo zničit, ale ani jednoho slušného řemeslníka, který by je uměl zase opravit.

„Posaďte se. A prosil bych tentokrát bez efektů.“ Válka smutně zastrčil zpět do záňadří fluorovou dýmovnici, o níž se domníval, že je to velmi zábavný prvek, který vždy oživí umírající zábavu. Tedy přibližně do té doby, než všichni opravdu umřou.

Vedle šklebícího se pošuka ověšeného municí se posadil nakrátko střižený pán v dobře padnoucím obleku, jako vystřižený z časopisu „Náš manažer“. Jeho jméno bylo Demence a přiblížil svět ke globální katastrofě víckrát než zbytek jezdců dohromady.

Další dvě místa zůstala volná, protože Bábel, rozcuchaný vyhublý pán s těkajícíma očima, stál u okna a tvářil se, že nerozuměl, co mu Armageddon řekl. A poslední ze čtveřice, chrchlající zelený sliz, se nebyl schopen na židli ani vyškrábat. Mor kdysi býval silný a dobře stavěný, jenže když tisíce let roznášíte po světě všechny možné choroby, nedá se předpokládat, že vás to neovlivní. A tak posledních pár set let Mor stále chřadl a chřadl, až se stal jen nevábně vyhlížející hmotou, kterou neobklopovaly ani mouchy, protože krátce po jejím obklopení umíraly.

„Hej, Blábole,“ zakřičel Válka na muže postávajícího u okna, „netvař se, žes nerozuměl a pojď sem!“

Muž se při oslovení prudce otočil k Válce a procedil mezi zuby: „Jmenuju se Bábel!“

„Jo, jo, jasně, prostě ty mrcho zmatená, pojď si sednout!“

„Nejsem mrcha zmatená, jsem Bábel!“

„No, na to, že se zabejváš matením začínajících překladatelů, seš ňáká fajnovka.“

„Hlavně že ty seš hroznej frajer, co?“

„No tak, pánové,“ přerušil je Armageddon, „myslel jsem, že jste mi něco chtěli říct.“

Bábel, který po této replice už nemohl předstírat, že nerozumí, se posadil vedle Války, ale kousek za něj, aby na něj mohl za zády dělat ksichty.

„Ano, pane,“ řekl Demence, který byl naprosto nepřekonatelný v podlézavém stylu vyjadřování, díky němuž se dokázal vetřít mezi světovou elitu, „přišli jsme vám předestřít naši oprávněnou žádost, a to na spuštění Apokalypsy. Jak víte, ze smlouvy, kterou jsme uzavřeli s...“

„Ano, vím o té smlouvě,“ přerušil jej Armageddon, aby autor povídky nemusel vymýšlet, s kým to, u všech bohů, mohli apokalyptičtí jezdci podepisovat své smlouvy, „tato smlouva však předpokládá dohodu všech Apokalyptických jezdců. A vás, pánové, není ani polovina.“

„Snad nechcete jednat s těma křivohubejma kreténama, co se považujou za Apokalyptický jezdce jenom kvůli nedostatečný představivosti pár církevních úředníků!“ ozval se Válka.

„Válko,“ odpověděl Demence, „při vší úctě k tvému intelektu a rozvaze, domluvili jsme se, že budu mluvit já, není-liž pravda?“

„Díky, Blábole,“ usmál se na Bábela Demence.

„Přesně tak.“