Pomsta čarodějnic

Michaela Mitroci

Prolog

16. století, země Koruny české

Byla tu tma, nemohla jsem se nadechnout, aniž by mi spousta prachu nenaplnila nos nebo ústa. Svírala jsem drobnou ručku své malé sestry, která před pár minutami usnula vyčerpáním z nekonečného pláče. Byly jsme tu zavřené již čtyři dny, k jídlu jsme dostávaly krajíc chleba, který nedokázal naše žaludky naplnit – ani jeden z nich. Většinu ze svého přídělu jsem přenechávala Anně, která se ještě ve svých 8 letech nedokázala s hladem vyrovnat.

Neustále se mě ptala na naši maminku, od které nás odtrhli... prohlásili ji za čarodějnici a odvlekli pravděpodobně do jedné z místností, která nebyla o moc jiná než ta naše. Tvrdá kamenná podlaha, mdlý proužek světla prosvítající malým otvorem, který nedával šanci utéct. Možná ji mučili, aby ji donutili přiznat se k něčemu, co ji bude stát život - a proč? Kvůli žárlivosti, kvůli její dobrotě nebo pro její krásu? Matka nikdy nikomu neublížila.

Nemohla jsem říct své malé sestřičce pravdu, a to ani na otázku, co bude s námi „dcerami čarodějnice“. Sama jsem byla ještě ve svých deseti letech dítě... vystrašené dítě.

Dveře se otevřely, leknutím jsem sebou trhla, čímž jsem probudila Annu, která měla hlavu položenou u mě v klíně. Velké, vytřeštěné oči upírala směrem k mému obličeji, jakoby se bála i jen pohlédnou na osobu, která právě přišla.

„Neboj se, Aničko, bude to dobré,“ zašeptala jsem jí, poté jsem jí zastrčila pramen vlasů ze špinavého obličejíčku zpátky za ucho.

„Je čas jít,“ promluvil hrubý mužský hlas, načež nás obě popadl za umazané šaty a vytáhl z vězení. Za dveřmi to páchlo ještě více než uvnitř. Pravděpodobně se zde mísila směs výkalů z ostatních cel. Krysy byly vítanými obyvateli, potulovaly se všude, kam jen oko dohlédlo. Když jsme procházeli úzkou chodbou, kterou muž osvětloval zapálenou loučí, spatřila jsem schody vedoucí ještě více pod zem a na kratičkou chvíli jsem zaslechla děsivý výkřik. Stiskla jsem sestřinu ruku ještě pevněji, žaludek se mi svíral více děsem než hladem. Minuli jsme několik otvorů, než se před námi objevilo další schodiště – tentokrát stoupalo nahoru. Vyšli jsme po něm až ke dveřím.

„To jsem já, Jakube, otevři!“ zabušil opakovaně pěstí na dveře.

Západka povolila, načež mě oslepilo denní světlo. Chlap nás postrčil směrem ven. Chvíli jsem mžikala očima, dýchala čerstvý vzduch, ale netrvalo dlouho, než jsme byly nuceny pokračovat v chůzi. Hned, jak jsme se začali přibližovat k lesu, věděla jsem, že je zle – les čarodějnic, tak se mu říkalo. Kolovaly řeči, že je les prokletý od té doby, co se jednomu sedlákovi zaběhlo hejno krav a nikdo je již nenašel.

Ze všech sil, které mi zbyly, jsem podpírala Annu, aby ji ten hromotluk, který nás hlídal, nechtěl popohnat kopancem.

„Už jsme skoro tam,“ poznamenal, ale to už jsem samozřejmě věděla.

Na louce se shromáždili všichni lidé z vesnice, aby nepřišli o tuto podívanou – žena přivázaná k dřevěnému sloupu stojícímu uprostřed hranice. Zubožený vyčerpaný obličej, holá hlava, rozdrcené klouby a přesto pravý šok v její tváři se objevil, až když spatřila své dvě dcerky.

„Říkal jste, že je necháte jít, když se přiznám!“ vykřikla na inkvizitora, který pokynul popravčímu, aby ji umlčel, což udělal jednou velkou ranou.

„Jsou to čarodějnice, jako jejich matka... jejich otcem je sám ďábel,“ hovořil k vesničanům. Někteří souhlasně přikyvovali, jiní jen stáli se sklopenou hlavou. „Musíme zlo vymýtit již v počátku. Jejich matka sama přiznala, že se dopustila smilstva se Satanem! Plody jejích hříchů máme přímo před sebou!“

Upalte je! Upalte je! Zaznívalo hned z několika úst. Hleděla jsem na muže i ženy, kteří ta slova vykřikovali – byli to stejní lidé, kteří nám kdysi vesele mávali na pozdrav, když jsme procházely vesnicí. Pět rodin nás odsoudilo k upálení a zbytek tomu nečinně přihlížel. Na jejich pokyn se k nám vydal popravčí, aby nás připevnil ke stejným kůlům, k jakému byla připoutána matka.

Ta když spatřila, k čemu se schyluje, začala křičet z plných plic, ale to už inkvizitor osobně podpálil její hranici. Rázem utichla, hleděla na nás a cosi šeptala... Lidé se začali kácet k zemi, nevěděla jsem, co se děje, ale když maminka vykřikla, utečte, napůl již pohlcená plameny, popadla jsem sestru a táhla ji pryč z tohoto místa. Minuly jsme všechna zhroucená těla, naposledy jsem se ohlédla. Odpust mi, nikdy na tebe nezapomenu, maminko.

Kapitola 1.

O 10 let později

„Marie, probuď se. Slyšíš? Probuď se, sestro,“ pronikal ke mně přes snový opar Anin hlas, ale nedokázala jsem se přes něj dostat, dokud se mnou nezatřásla. „Zase jsi měla noční můru, křičela jsi ze spaní. Mluvila jsi o matce... musela jsem tě probudit, aby to nikdo nezaslechl.“

„Viděla jsem ji – starou pekařku Dorotu, křičela, ať nás upálí, dívala se mi do očí stejně jako tehdy, s takovou nenávistí. Proboha, Anno, kdy tyhle sny skončí?“

„Neboj se Marie, až splatíme dluh vůči naší matce, nebude, o kom by se ti zdálo,“ objala mě svým horkým tělem. „Nadešel čas, první už jsou blízko, les nás k nim dovede, ať se rozutekli kamkoliv, pomstíme se, sestřičko, za všechno, co nám vzali.“ svírala dál moje rozklepané tělo.

Tuto zimu jsme strávily prací v jedné krčmě. Dřely jsme od rána do večera, jen abychom měly kde složit hlavu a dostaly něco málo k jídlu z toho, co zbylo po zákaznících, nebo něco, o co nikdo neměl zájem.

Krčmářka byla robustní žena, skoupá na korunu, která nešla pro ránu daleko. Nesnesla zahálku, přitom sama dokázala pouze udělovat rozkazy. Žádná výpomoc u nich dlouho nevydržela, protože zde panovala velmi nepříjemná atmosféra a špatné podmínky. Bohužel jsme si nemohly v zimě příliš vybírat.

Roztřásla jsem se při vzpomínce na minulý rok, kdy mi chlad prolézal tak hluboko do kostí, že jsem myslela, že musí prasknout. Nebýt Anina nepřirozeného žáru, možná bych už dávno umrzla někde uprostřed lesů, tentokrát jsme ale zvolily najít si střechu nad hlavou, aby se situace neopakovala.

„Kdy přestane sněžit?“ vytrhla mě z nepříjemných vzpomínek Anna.

„Už brzy,“ odpověděla jsem jí, oči upírajíc skrz malé okno.

„Potom ihned vyrazíme, nechci už čekat ani den navíc.“

Pouze jsem přikývla. Když jsem stočila pohled k jejímu obličeji, neviděla jsem v něm nic, co by připomínalo moji malou sestřičku. Anna byla nádherná, zvlněné vlasy černé jako uhel, dlouhé do pasu, oči barvy fialek, vystouplé lícní kosti. Nedávno dosáhla osmnácti let, byla mladou ženou – silnou mladou ženou.

Bum, bum... ozvaly se rány na dveře, načež vešla dovnitř korpulentní žena.

„Dobře, že jste už vzhůru. Je potřeba pořádně vydrhnout podlahy a položit novou slámu. Dnes bude mladý Vítek zapíjet s přáteli narození syna, nechci, aby mu cokoliv zkazilo večer, takže se budete chovat slušně, jinak jste bez večeře,“ vyhrožovala, jakoby to bylo potřeba, následně opustila místnost.

Odložila jsem přikrývku z ramen, chvíli jsem seděla na svém slamníku, abych se pořádně probrala. Hleděla jsem na nepohodlné tvrdé dřeváky, starou tenkou košilku, která byla téměř průsvitná, a obnošené šaty po jedné s předešlých děveček.

„Marie, Anno, kde se poflakujete?!?“ ozvalo se volání ani ne minutu poté, co opustila paní Kateřina komůrku.

Vyskočila jsem na nohy, popadla šaty, abych se do nich nasoukala, ale při jednom z těch pohybů se ozval trhavý zvuk. Když jsem se podívala, kde oděv praskl, zjistila jsem, že přímo na prsou. Šaty mi byly těsné v této oblasti již od začátku, nejspíš tím, jak se látka často napínala, nakonec zeslábla natolik, že se roztrhla. Sestra na mě tázavě pohlédla a já jí ukázala rozhalený výstřih. Anna se dala do smíchu.

„Dneska bychom mohly i něco vydělat,“ smála se dál. „Ukaž, zkusíme to stáhnout šněrovačkou.“

Malou chvíli si hrála s tenkou stuhou, než se jí podařilo zamaskovat trhlinu. Spokojeně mi pokynula, načež si upravila své oblečení.

„Kde vězíte?!“ ozvalo se další volání.

„Už jdeme, paní,“ odpověděla sestra, přičemž protočila oči v sloup.

Dolní prostory stavení zely prozatím prázdnotou, bylo brzké únorové ráno a za okny byla stále tma, takže se nebylo čemu divit – poslední návštěvníci nejspíš ještě stále vyspávají.

Jediné, co osvětlovalo místnost, byl oheň z krbu, který rozdělal pacholek. Došla jsem do jedné z komor pro dva velké kýble. Jeden jsem podala Anně a spolu jsme se vydaly na zadní dvůr do studny pro vodu. Byla ledová a při kontaktu mě štípala do rukou, až jsem se rozklepala.

„Dovolíš,“ ukázala Anna na můj plný kbelík, následně do něj vložila svou dlaň. Vyčkala několik vteřin, dokud z vody nezačala stoupat pára. „To bude muset stačit, aby si ta ženská nemyslela, že si ohříváme vodu na vytírání na ohni.“

Vzala jsem si zpátky plný kbelík a podala jí druhý, který jsem právě vytáhla ze studny. Studené ruce jsem vložila do příjemně teplé vody a strnulost v prstech začala povolovat. Sestra ohřála i svou vodu, poté jsme se vydaly zpátky dovnitř. Vymetly jsme starou špinavou slámu, vlažnou vodou vydrbaly podlahu a následně položily slámu novou, smíchanou s troškou voňavých bylinek. Opakovaně jsme nablýskaly stoly, položily na ně čisté ubrusy, i když za pár hodin budou vypadat, jako by se s nimi vytíralo.

Mezitím, co jsme uklízely, se krčmářka Kateřina vrátila zpět do své postele, která byla v jiné místnosti, než postel jejího manžela. Pan Jan byl dobrák,... ale také byl závislý na alkoholu. Nebylo večera, kdy by se sám dostal do postele. Vždy mu musel pomáhat jeden z pacholků... poté prospal celý den, takže se stavení dostalo pod nadvládu jeho ženy. Právě ta mu v jeho opilství nebránila, protože jí tento stav vyhovoval.

Když jsme byly hotové, za okny už svítalo, žaludek mi hladově zakručel, zašla jsem do kuchyně, kde jsem narazila na usměvavou kuchařku Magdalenu.

„Zdravím, Marie, jste hotové? Kde je Anna?“ pohlédla směrem ke dveřím do jídelny.

„Potřebovala si na chvíli sednout, hned přijde,“ vysvětlila jsem jí a vzala si nabízenou misku ovesné kaše, do které nastrouhala jablko.

Měla jsem již téměř snědeno, když vstoupila sestra do místnosti, tváře měla celé rudé, dokonce se zdálo, jakoby ametystová barva jejích očí poněkud zčervenala. Nervózně jsem na ni hleděla a doufala, že ji Magdalena nebude příliš podrobně zkoumat. Bohužel jsem doufala marně.

„Dítě ty celá hoříš,“ vykřikla hned, co ji spatřila. Mohla jsem zahlédnout, jak sebou Anna při těch slovech ošila. Magdaléna k ní přispěchala, přiložila svou dlaň na horké čelo a vyděsila se. „Máš horečku, musíme to říct paní Kateřině.“

„Ne, to bude dobré, jsem jenom unavená... je to z nevyspání, určitě to přejde,“ uklidňovala ji Anna.

„Udělám ti bylinkový čaj, holčičko, a teplou polévku, ta tě postaví na nohy,“ pravila dobrosrdečně, načež odspěchala do komůrky s bylinkami.

Vyskočila jsem od stolu, vrhla se k sestře právě ve chvíli, kdy se jí podlomila kolena. Držela jsem ji v náruči, cítila jsem, jak se ke mně její tělo propaluje i přes vrstvu oblečení.

„Strašně to svědí,“ zaskuhrala. „Co se to děje?“

„Neboj se, sestřičko,“ objímala jsem ji, aniž bych věděla, jak jí pomoci. Bála jsem se, že ji přepadla nějaká choroba. Otočila jsem ji čelem k sobě, teď už její oči zářily oranžovo-zlatou barvou... zcela nepodobnou té původní.

„Proboha,“ uniklo mi z úst při tom pohledu. Přitiskla jsem rty na rozpálené čelo své sestry. Náhle se mi začalo rozlévat teplo až do konečků prstů, kolovalo mi v žilách spolu s krví. Dál jsem líbala sestru na čelo, dokud její tělo nepřestalo žhnout. Oddálila jsem obličej od jejího, když ke mně vzhlédla, měly její oči opět fialový odstín a tváře vypadaly zdravě růžové. Pomohla jsem jí vstát právě v okamžiku, kdy se vrátila kuchařka s bylinkami.

Magdalena došla k Anně, opakovaně jí přiložila ruku k čelu. Zmateně na ni hleděla.

„Zdá se, že jsi měla pravdu – horečka je pryč, ale ten čaj vám stejně udělám, dívky.“

Kapitola 2.

Krčmářka nás celý den naháněla od jedné práce k druhé, až hodinku předtím, než měla začít oslava, nás poslala do našeho pokoje se upravit.

Ze studny jsme si donesly několik kýblů studené vody a z komory si tajně vypůjčily menší káď. Z poloviny jsme ji naplnily, načež vložila Anna ruce do chladné vody a vyčkala, dokud nezačala voda vřít. Chvíli tak vydržela, dokud malou místnost nevyhřála stoupající pára, následně jsme přilily ještě trochu studené vody.

Z pytlíčku jsem vytáhla jeden suchý růžový lístek. Schovala jsem ho do dlaní, zavřela jsem oči. Anna mě sledovala s nadšením malého dítěte, které dostalo novou hračku. Otevřela jsem dlaň, ve které leželo krásné čerstvé poupě.

„Ještě trochu,“ pobízela mě sestra.

„Dobře,“ představovala jsem si, jak se poupátko rozvíjí v bohatý růžový květ, a přesně to se odehrávalo v mé dlani.

Anna ke mně natáhla ruku, podala jsem jí květinu. Přičichla k ní a slastně vzdychla.

„To je nádhera, nemohu se dočkat léta,“ poté stiskla květinu v dlaních ona, růže začala vadnout... usychala.

„To stačí,“ kývla jsem na ni, aby přestala. Vzala jsem si růži zpět, otrhala jsem suché lístky a vhodila je do kouřící vody. Zanedlouho byla místnost naplněná vůní růží.

Postupně jsme se obě omyly ve voňavé vodě. Okamžitě jsem se cítila mnohem lépe. Rychle jsme vynosily vodu z kádě – lily jsme vodu ven z okna na zadní dvorek, kam krčmářka kvůli blátu nikdy nechodila. Chystala jsem se vylít poslední vědro, když jsem se podívala na odraz na hladině. Nejen Anna se změnila z dítěte v ženu. Sledovala jsem zelené kočičí oči v křehkém obličeji, malý nosík, plné rty, kolem obličeje neposlušné zlaté kadeře, které jsem zdědila po matce.

Vzala jsem ze stolku obyčejný dřevěný hřeben, několikrát pročesala vlnky, načež jsem vlasy spletla do copu, aby mi později nepřekážely. Když jsem upevňovala stuhu na konec copu, pohlédla jsem znovu na hladinu vody v kbelíku. Vyděšeně jsem vykřikla, protože místo svého odrazu jsem viděla svou matku s oholenou hlavou. Anna ke mně přispěchala.

„Děje se něco?“

„Ne, jenom jsem se trochu polila,“ lhala jsem – nechtěla jsem jí tyto chvíle připomínat.

„Někdo sem jde,“ popadla vědro a vylila ho z okna, protože já jsem stále stála zaraženě.

„Děvčátka, hosté už přicházejí,“ ozval se Magdalenin hlas, vydechla jsem úlevou.

„Zrovna jdeme dolů,“ oznámila jsem, čím jsem ji zastavila na schodech.

„Dobře, tak honem, aby zase paní Kateřina nekřičela,“ popohnala nás přátelsky.

Cestou jsme uklidily káď a kbelíky na místo. Stoly v hlavní místnosti se již začaly zaplňovat, sešla se tu snad polovina mužů z vesnice. Přesně proto chtěla krčmářka, aby bylo vše perfektní. Teď stála u svých hostů, na tváři falešný úsměv a poslouchala pochvaly na to, jak to zde hezky přichystala. S Annou v závěsu jsem došla ke Kateřině.

„Do práce, děvčata, pánové jistě mají žízeň,“ pronesla naoko mile, poté opustila místnost a nechala nás obsluhovat.

Magdaléna se postarala o výtečné jídlo, které mizelo z talířů, hned jak přišlo na stůl, já se sestrou jsme sotva stíhaly nosit víno a pivo. Původně vcelku poklidná společnost se s každým dalším nápojem stávala rušnější... a neslušnější. Už se mi několikrát stalo, že mě muž plácnul po zadku, ale to bylo vše.

Blížila se půlnoc, právě když jsem nesla další plný tác piva. Jakmile jsem ho položila na stůl, trhl se mnou nejblíže sedící chlap tak, že jsem mu dopadla do klína. Všichni se hlasitě rozesmáli.

„Pusť mě,“ řekla jsem prosebně, protože jsem nechtěla vyvolat žádný konflikt.

„Ale no tak, krasavice, buď tady se mnou, napij se... nebo je ti milejší dřít se,“ opět se zvedla vlna smíchu.

„Musím jít, paní Kateřina se bude zlobit,“ snažila jsem se vymluvit na krčmářku.

„Určitě nebude, však já jí za tvou společnost dobře zaplatím,“ začal se dobývat prsty pod mé šaty.

Začala jsem sebou házet, snažila jsem se vysvobodit, ale on pouze zpevnil sevření, takže jsem nic nezmohla. Hrubě uchopil můj obličej, aby mi vtiskl tvrdý polibek. Jeho vousy mě bolestivě škrábaly na tvářích. Při tom však uvolnil mé ruce, rázem jsme mu vyťala vší silou políček. Společnost utichla, muž se postavil... vrazil mi takovou facku, že mě srazil k zemi. To už jsem slyšela Anin zděšený vzdech. Rozeběhla se ke mně, ale jeden z dalších hostů ji zachytil.

„No, nejsou to pěkné sestry?“ pronesl úlisně. „Kolik bude Kateřina chtít, když si je dneska večer půjčíme?“ pokračoval.

Byla jsem k smrti vystrašená, snažila jsem se nenápadně sebrat z podlahy, ale rázným kopnutím jsem byla sražena zpět. Hleděla jsem na svou sestru zmítající se v sevření statného muže, když najednou ztuhla. Dostala jsem strach, že si nějak ublížila... poté jsem spatřila, jak její oči získávají právě tu stejnou barvu plamenů, jako dnes ráno, líce jí rudly, dokonce i vlasy jakoby červenaly.

„Co to děláš?“ zařval chlap.

„Rozpaluješ mě,“ zašeptala smyslně Anna, načež se k němu otočila obličejem, na tváři úsměv, který si vesničan špatně vysvětlil. Zvedla ruce, položila mu je na tváře, poté ho políbila. Sledovala jsem ji vytřeštěnýma očima, než jsme si všimla jeho propadajících se tváří. Stál zády ke zbytku společnosti, která se tím výborně bavila.

„Sestřičko, ne, prosím,“ vyslala jsem k ní tichou prosbu, které se všichni vysmáli, protože mysleli, že se ji snažím zastavit v polibku. Anna však nepřestala... netrvalo ani minutu, než muž klesl k zemi. S hrůzou jsem hleděla střídavě na svou sestru a na vyschlé mrtvé tělo ležící na podlaze. Vypadal jako by se z něj vypařily všechny tekutiny.

„Ty čarodějnice!“ zařval kdosi, ale to už jsem stála na nohách, popadla jsem sestru za ruku a táhla ji ven ze stavení na náves.

Zatím nás nikdo nepronásledoval, pravděpodobně ze strachu, tak jsme utíkaly, co nám nohy stačily, směrem k lesu.

Kapitola 3.

Těsně než jsme vběhly do lesa, jsem si dovolila ohlédnout se. Z kopce, na kterém jsme stály, bylo vidět mnoho zapálených loučí, jak se lidé chaoticky pohybovali po vesnici. Chtěla jsem se dát opět do běhu, ale když jsem se nadechla, ucítila jsem pach spálené trávy. Nikde jsem však žádný oheň neviděla, až když jsem sklopila oči k zemi, spatřila jsem pár doutnajících stébel. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že ty vypálené fleky jsou Aniny stopy.

„Marie, pojď, musíme pokračovat,“ vyzvala mě sestra, až poté si všimla, kam upírám pohled.

„Takhle nás vystopují,“ ukazovala jsem na spálená místa.

„Spravíš to?“

„Snad ano,“ položila jsem dlaně na promrzlou zem, přičemž jsem si představovala, jak vyrůstá nová tráva.

„To bude muset stačit,“ vyrušila mě sestra, když se ozvalo vytí psů a světla loučí se dala do pohybu směrem k lesu.

Pokračovaly jsme v běhu, což nebylo v neproniknutelné tmě lesa vůbec lehké. Často jsme o něco zakopávaly, mnohokrát upadly, než se zdálo, že se psí vytí vzdálilo. Tentokrát jsem položila ruce na nejbližší strom, mohutný holý dub. Potřebujeme pomoc, kam se můžeme ukrýt? promlouvala jsem k němu v duchu, přitom jsem hladila jeho kůru. Před očima se mi tvořila mapa lesa, kterou jsem si snažila, alespoň z části, zapamatovat. Děkuji, pomyslela jsem si.

„Tudy,“ popadla jsem Annu za ruku a vedla ji hlouběji do lesa. Vnímala jsem jen určité body, které jsem před chvílí spatřila ve své hlavě – kameny, nezaměnitelné stromy, lesní studánku... „Jsme blízko,“ nepouštěla jsem sestřinu ruku.

Ušly jsme ještě několik desítek metrů, když se před námi v borovém lese objevila menší skála. Oběhly jsme ji na druhou stranu. Přibližně čtyři metry nad zemí se nalézala puklina.

„Tam se musíme dostat,“ ukázala jsem na kamenný otvor.

Anna začala šplhat nahoru, dřeváky jí podkluzovaly, tak si je raději vyzula, hned se jí dařilo lépe. Já jsem mezitím na zemi posbírala několik starých borových šišek, ale to nebylo jediné, co jsem hledala. Tma mi příliš nepomáhala, tak jsem ještě jednou poprosila o pomoc přírodu. Zanedlouho mi u nohou poskakovala malá žabka. Vzala jsem ji do dlaně... štěkání psů se ozývalo blízko.

„Odpust mi, velmi mě to mrzí,“ načež jsem žabku nabodla na ostrou větev. V tu chvílí se spustil déšť – nebe začalo plakat za její život.

Vrátila jsem se ke skále, šplhala jsem nahoru, jak jen se dalo, provazy vody dělaly kamenný povrch ještě více kluzký.

„Podej mi ruku, Maruško.“

Uchopila jsem paži čouhající z pukliny, která mi pomohla se vytáhnout nahoru.

„Vyloupej z toho semínka,“ podala jsem Anně dvě šišky a modlila se, aby všechno nevyzobaly veverky. Sama jsem loupala další jednu. Za chvíli jsme měly šest semínek. Vzala jsem tři z nich, malou chvilku je držela ukryté mezi dlaněmi. Poté jsem je hodila ven z otvoru a doufala, že to vyjde.

Soustředila jsem se, jak nejvíce to šlo, představovala si rostoucí strom, ale nic se nedělo. Zkusila jsem to znovu, ale opět nic.

„Musím dolů,“ oznámila jsem.

„To nemůžeš, jsou blízko,“ popadla mě sestra za rukáv.

„Potřebujeme skrýt ten otvor,“ oznámila jsem jí a sevření s povzdechem povolilo.

„Buď rychlá, Marie,“ hleděla na mě úzkostlivě.

Pouze jsem jí kývla a už jsem se snažila našlapat místo, kde by mi nesklouzla noha. Anna mě držela, jak nejsilněji mohla, ale stejně jsem byla dost vysoko nad zemí. Nebyl čas, pustila jsem její ruku, noha se mi ihned smekla a já dopadla zády na tvrdou zem. Náraz mi na chvíli vyrazil dech, ale v tu chvíli už má mysl vysílala zemi pokyny, aby dopřála semínkům rychlý růst.

Ani ne za minutu se přede mnou tyčily tři akorát vzrostlé borovice, které perfektně zakrývaly náš úkryt. Už jsem mohla v dálce slyšet rozzuřené hlasy vesničanů. Urychleně jsem začala šplhat zpět za Annou, byla jsem nahoře právě ve chvíli, kdy jsem zahlédla první světlo louče.

„Dobrá práce,“ zašeptala sestra.

Usmála jsem se na ni, následně jsme obě zatajily dech v očekávání blížících se vesničanů.

Už se těším až těm zrůdám rozdrtí kosti... Zrůdám? Ale nepřeháněj... To ďábel jim dal takovou tvář... Až jim ostříhají vlasy, mohl bys je vzít ženě na paruku...

Poslouchala jsem tiše rozhovor procházející trojce mužů, přičemž se mi před očima vyjevila poslední vzpomínka na matku – holá hlava, zmučený obličej, tělo pokryté modřinami, že bylo s podivem, že drží pohromadě. Zatřásla jsem hlavou, snažila jsem se toho obrazu zbavit, ale i když už jsem ho neměla před očima, bolest se přesunula rovnou do srdce, kde se zabodla jako dýka. Po tvářích mi začaly stékat němé slzy. Anna mě beze slov objala. Položila jsem hlavu na její rameno a oči se mi samy zavřely.

Dnešní události se podepsaly na mém snu. Vrátila jsem se na louku plnou těl v bezvědomí, bylo mi zase deset, táhla jsem malou Aničku za ruku dál do lesa čarodějnic, nevěděla jsem kam jít, ale neodvážila jsem se zastavit do té doby, než si poranila bosou nožku. Začala krvácet, netušila jsem, co dělat. Posadila jsem se s Annou na klíně na zem, když jsem náhle uslyšela v hlavě volání. Tady jsem, tady, lákal mě podivný hlas. Nakázala jsem sestře, ať zůstane sedět na místě, že se hned vrátím. Následovala jsem nepopsatelný pocit, který mě vedl o kus dál na palouček. Tady jsem, sklopila jsem oči – u nohou mi rostl jitrocel, utrhla jsem ho a chtěla odejít, ale z druhého konce mýtiny mě volalo, cosi dalšího. Přešla jsem pár metrů, než jsem spatřila měsíček, i ten jsem natrhala. S plnýma rukama bylinek jsem se vrátila k Anně. Utrhla jsem kus šatů, byliny jsem chvíli mačkala v ruce, aby pustily trochu šťávy, načež jsem je naskládala na sestřinu ránu, kterou jsem převázala utrženou látkou.

Nemohla jsem uvěřit vlastním očím, když jsem následujícího rána zkontrolovala zranění – zůstala po něm jen malá jizva.

Kapitola 4.

S trhnutím jsem se probudila. Oči jsem otevřela do ranního šera. Anna ležela přitisknutá k mým zádům, což vysvětlovalo, proč se netřesu zimou. Nechtěla jsem ji budit, protože jsem neměla ponětí, kdy usnula.

Přesunula jsem se k okraji našeho úkrytu, prsty se dotkla borovice, kterou jsem nechala před pár hodinami vyrůst. Jsou ještě tady? položila jsem otázku. Odpovědí mi byl obraz klidného, prázdného lesa.

Sestra zamumlala něco nesrozumitelného, poté vykřikla:

„Marie!“

„Jsem tady, sestřičko,“ krčila jsem se vedle ní a hladila ji po vlasech.

„Já ho zabila,“ špitla sotva slyšitelně.

„Nemůžeš za to, nevěděla jsi, co se stane... nemohla jsi to ovlivnit...“

„Možná mohla, ale v tu chvíli jsem nechtěla přestat. Cítila jsem, že z něj vysávám život,... kdybych přestala, žil by, ale já chtěla víc,“ hrnula se z ní slova viny.

„Zachránila jsi nás – naši čest, možná i naše životy,“ snažila jsem ji zbavit výčitek svědomí.

„To je nejspíš pravda,“ povzdechla.

Chvíli jsme tiše seděly v objetí, než se obloha rozjasnila dost na to, aby se dalo lesem bezpečně projít. Zároveň bylo dost brzy, aby naši lovci ještě vyspávali po včerejším honu.

„Můžeme vyrazit?“ zeptala jsem se.

„Můžeme, ale co ty? Musí ti být hrozná zima,“ pohlédla na mě starostlivě Anna a měla pravdu. Jediné, co jsem měla na sobě, byly obnošené šaty a tenká košilka – oblečení, ve kterém jsme opustily stavení.

Na rozdíl od Anny z mého těla horko nesálalo, nevím z jakého důvodu, ale sestře nikdy nebyla zima, naopak byla jako chodící oheň.

„Raději rychle vyrazíme, cestou něco vymyslíme. Až budeme pryč odsud, můžeme rozdělat oheň, tam se zahřeju.“

„Dobře, půjdu ti po boku,“ dodala.

Vylezly jsme ze skalního úkrytu a pokračovaly cestou, kterou mi našeptával les – směrem za naší první pomstou na panství Lelekovice, kam utekla pekařka Dorota s rodinou.

Dorotě bylo tehdy kolem 40 let. Těšila se dobrému zdraví, ale to jí zřejmě nestačilo. Tajně šířila po celé vsi různé klepy. Jednomu z nich padla za oběť naše matka, která každý večer dlouho do noci dřela, aby se o nás zvládla postarat. Šila, spravovala oděvy, pletla. Přes den obstarávala malý pozemek, který jí zůstal, když ovdověla. Pekařka Dorota začala po vesnici šířit, že matka vůbec nikdy nespí, že se u nás v chalupě neustále svítí a ani přes den si neodpočine. Tvrdila, že ji musí snad sám ďábel nabíjet silou. Maminka sice spala málo, ale spala. Lidská hloupost vzala za své a jiní sousedé nám svými řečmi kousek po kousku stavěli hranici.

Postupovaly jsme lesem, místy byl tak hustý, že jsme musely změnit trasu. Po hodině cesty už jsem jektala zuby i přes Anino hřejivé objetí, ale stále jsme neušly dost daleko. Sestra si svlékla svou košilku a podala mi ji, i když to byl jen tenký kus látky, cítila jsem se lépe. Daly jsme se opět do pohybu. Když les začal řídnout a světlo pronikalo stále snadněji, bylo jasné, že jsme z nejhoršího venku.

Vyšly jsme na louku, která ležela ladem. Půda byla tvrdá a ledová stejně jako únorové počasí. Jediné příjemné bylo slunce – nemělo zatím příliš síly, ale stačilo to, abych zachytila trošku tepla.

Kapitola 5.

„To si piš,“ sdílela jsem její nadšení.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Kapitola 13.

Kapitola 14.

Kapitola 15.

Kapitola 16.

Kapitola 17.