Příliš divoká zem

1. část: Zimní válka

Ladislav Klimeš, Antonín Kuttman

Copyright

Autor: Ladislav Klimeš, Antonín Kuttman

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

Praha, 2016

1. elektronické vydání

ISBN:

978-80-7512-587-3 (ePub)

978-80-7512-588-0 (mobipocket)

978-80-7512-589-7 (pdf)

Poděkování

Za prvé bych chtěl poděkovat své skvělé přítelkyni Katce, která svým neúnavným betareadingem a různými připomínkami dokázala prakticky nemožné: Donutit mě knihu upravit a připravit k vydání.

Velké díky patří Lukáši Hoffmanovi za jeho časté rady ohledně vybavení, zbraní a taktiky. Díky jeho komentářům se mi podařilo knihu posunout zamýšleným směrem.

Dále bych chtěl poděkovat Petru „Vincovi“ Havlíčkovi za obálku a několik rad ohledně charakterů a vymyšlení několika písní.

Nesmím opomenout také svého věrného kamaráda Ondřeje Krejčíka, nesmrtelného rejpala a provokatéra. Bez něj by některé hlášky a vtípky neměly takovou šťávu.

Na závěr bych chtěl poděkovat svým rodičům, kteří mě vždy podporovali v tom, co mě bavilo, a nezlomili nade mnou hůl v dobách, když se zrovna nedařilo.

Předmluva

Děkuji každému, kdo si naši knihu jakýmkoliv způsobem pořídil a nyní se rozhodl do ní pustit. To, co se nachází na následujících stranách, je produkt práce dvou mladých kluků, které spojovaly společné zájmy. Hry, knížky a akční filmy.

Jednoho dne si jeden z nich řekl: Dost! Proč je to vše tak jednostranné? Proč to nemůže být jednou jinak?

A tak vznikly první nápady na tuto knihu. Knihu, kde z legendárních dobráků se stávají ti špatní a naopak. Knihu, která staví na hlavu konvence z akčních filmů, her a knih. Kniha není propagandou rasismu, či nenávisti k národům nebo menšinám. Je o drsné akční drama s trochou černého humoru a velkou dávkou cynismu. Nic víc, nic míň. Kniha vznikla pro pobavení jak autorů, tak čtenářů.

Ladislav Klimeš

Prolog

Jako správný válečný epos, i náš příběh začíná v podstatě na samém konci.

Jaro 2021:

Blížilo se svítání. Americký náklaďák uháněl po křivolaké cestičce někam na jih k lesům. Nadskakoval po kamení a kymácel se. Za ním jel Hummer s kulometem. V náklaďáku seděla, kromě řidiče a vojáka na místě spolujezdce, také čtveřice zajatců, tři v českých uniformách a jeden v ruské, usazených na korbě vzadu přikryté plachtou.

Kulometčík v Hummeru pečlivě kontroloval okolí, ale hlavně pohyb na korbě náklaďáku. Sjeli z polní cesty na lesní, úzkou, kde se sotva vešli.

Přišel jsem k sobě.

Nebo alespoň do stavu, který se dal k tomu nejlépe přirovnat. Ksicht mě bolel a měl jsem z něj krásnou, celým spektrem barev hrající, podlitinu. Křeček se Študákem na tom nebyli o nic líp. Křeček měl roztrženej ret až na bradu a Študákovi jsem do tváře radši ani neviděl. Nejhůř na tom však byl náš rusák- Major Suvorov. Když nás dostali, jedinej byl po tý šlupce při smyslech a mlátil se hlava nehlava. Seřezal tři amíky na jednu hromadu během minuty, ale bylo jich prostě moc.

Měli rozkaz nás chytit živé a vyslechnout. Když jsem se jim u výslechu dostal z pout a zmlátil toho přesladkýho ouřadu, jenž na kameru chtěl, abych se přiznal k válečným zločinům, tak nás všechny omráčili a nyní nás někam odváželi.

Tak nějak podvědomě jsem věděl kam.

Náklaďák s rachocením zastavil.

„Konečná!“ ozvalo se z kabiny v angličtině.

Vojáci vyskákali z vozidel a pustili se do zabezpečování okolí. Nechali jen pár lidí na místě. Byli si celkem jistí svým bezpečím.

Kdosi hodně silný mě drapnul za kabát a stáhl z korby dolů. Přistál jsem obličejem v bahnité rozryté zemi. Křeček a ostatní dopadli obdobně. Opět mě někdo zvedl a pak už nás táhli do hlouběji do lesa. Když se mi podařilo dostat bahno z očí, začal jsem se pořádně rozhlížet. Okolí mi přišlo neznámé, ale jestli jsem něco poznal, byl to sílící puch.

Puch hromady mrtvých těl.

Stačilo jít chvilku po lesní cestě a hned se ukázal náš cíl- masový hrob.

„Masový hrob?“ dostal jsem ze sebe se smíchem anglicky. „To už vás opustila veškerá kreativita?“

Kopanec do ledvin mi posloužil jako odpověď. Tělem mi projela vlna spalující bolesti a snažil jsem se zůstat stát. Padl jsem na kolena a okamžitě se pokusil zvednout a vrhnout se po tom, co mě nakopl.

Dvojice silných paží mě udržela na kolenou.

„Ta vaše parta si prostě nedá pokoj,“ ozvalo se za mnou.

Do mého zorného pole vešel muž, stejně vysoký jako já, v americké důstojnické uniformě.

„Andersone,“ ucedil jsem. „Tys ještě nenásledoval bratra?“

Za to jsem si vysloužil kopanec přímo do obličeje. Zatmělo se mi před očima, ale už tak porubanému ksichtu to nemohlo uškodit.

Anderson se ke mně sklonil.

„Měli jste to vzdát po Praze,“ zasyčel. „Tehdy jste mohli sklapnout a nechat toho, ale né, vy si musíte hrát na vojáky a dál terorizovat.“

„A teď, kdo je terorista,“ pohlédl jsem mu do očí. „Ten, kdo bojuje na vlastním území za svou zemi, nebo ten, kdo se nasere do cizí země a dělá tam pořádek.“

Další kopanec, rovnou do hrudníku.

Ten člověk by se mohl naučit taky něco jinýho, než jen zbaběle kopat.

Asi to byl před válkou fotbalista.

„Kdybych měl rozvázaný ruce, tak si tě podám, ani se při tom nezapotím.“

Další pokus o kopanec mu nevyšel. Vysmekl jsem se a dal mu pořádnou hlavičku přímo do rozkroku. Mít na hlavě přilbu, tak už do konce života mluví jak ženská. Bohužel jsem neměl nic, ale i tak byl účinek překvapivý.

Anderson se zlomil v pase a spadl přímo na moje záda.

Křeček se Študákem si toho všimli a také se dali do boje. I když to byla spíš fraška. Kopali kolem sebe všemi možnými směry a amíkům netrvalo dlouho, než nás všechny tři zkrotili.

O pár okamžiků později jsme stáli všichni tři před masovým hrobem a popravčí četa před námi.

„No, hoši,“ utrousil jsem. „Tohle vypadá bledě.“

„To jo,“ zahuhlal Křeček.

Napřímili zbraně. Anderson si uhlazoval bolavý rozkrok. Stál  opodál a usmíval se jako největší vítěz.

Nasál jsem vzduch do plic. Možná naposled.

Zavřel jsem oči a čekal výstřely.

„Hele, Ládis,“ ozval se Študák. „Máš u nohy nějakýho hada.“

Ucítil jsem na lýtku pohyb. Lehké ovinutí mé nohy a syčení. Vzplanul ve mně malý plamínek touhy po krvi a postupně se rozhoříval.

V tu chvíli jsem otevřel oči a usmál se.

„Pánové,“ promluvil jsem k četě. „Už teď jste mrtví, jen o tom ještě nevíte.“

Výstřely zaduněly.

Študákův příběh:

Poutník bez hole a generál bez voje

putují královstvím bez krále

a městy bez lidí,

korunováni kamením a nocí bez rána,

kterými měla být vzbuzena

jejich země.

Země příliš divoká.

Část první

ZIMA 2020

No, mohlo by bejt i hůř.

Jistej si tím moc nejsem, ale s klidem bych si na to i vsadil. Pokud by teda ještě někde stála nějaká sázková kancelář. Od posledního dobrýho spánku uběhly možná dva týdny, tělo jsem měl vyčerpaný neustálým pochodem a utíkáním, spal jsem, kdy jsem mohl, a na jak dlouho jsem mohl. Protřu si oči. Sněží mi přímo do ksichtu a žádná sranda to není, je to pořádná fujavice a sněhový vločky padaj z nebe v pořádně zmrzlých koulích. K tomu všemu ten vítr, kterej mi vhání sníh skoro kolmo do obličeje.

Tak nějak na dálku poděkuju svýmu bráchovi. Doufám, že se tam máš hezky, řeknu si v duchu a znovu si promnu oči. Ruce mám úplně ztuhlý a prsty skoro necítím, ale s tím už bych měl asi počítat. Hlavní je, aby mi nepromrzlo celý tělo. Schovám dlaně do podpaží a trochu si poskočím, abych urovnal kvér na zádech.

Vyfouknu obláček páry a podívám se nahoru, do hnusně šedýho nebe, který se mi jakoby směje tím, že na mě pořád hází další a další sněhový koule. No, řeknu si, aspoň ty mrtvoly dlouho nikdo nenajde.

Před několika hodinama jsem totiž zabil dva lidi. Hezky postaru, zblízka, zezadu. Jeden nůž mezi žebra a druhý prostý zlomení vazu. Hoši se ani nestačili otočit. Mrtvoly jsem pak obral o tolik potřebnej žvanec, nějakou vodu a nějakou tu munici.

Co bych dal za dobrou teplou polívku. Nebo vývar. Kouřilo by se z něj a já bych jazykem objížděl lžíci jako nadrženej čokl a bylo by mi jedno, že se na mě někdo přitom kouká.

„Tak co,“ řeknu nahlas, „Ládis, co asi děláš? Válíš si koule beztak na tý svojí věži a čumíš do prázdna. Nebo chrápeš.“

Občas potřebuju s někým mluvit, a protože tu nikdo není, dialog vedu sám se sebou, nebo s lidma, který ještě žijou, ale jsou kilometry daleko. Občas i s lidma, který už dávno čuchaj ke kytkám odspodu. Ono, když je člověk na dlouhý dny a týdny úplně sám, opuštěnej a potuluje se touhle prázdnou krajinou, nic jinýho mu nezbývá. Nebo hrozí, že se pak zcvokne. Možná to je osudový znamení, že si zrovna dneska vzpomenu zrovna na něj, ale v tuhle chvíli to ještě tušit nemůžu.

Stoupám na kopec. Měl bych být odhadem v půli cesty.

Dneska už přecházet hranice není tak snadný. A nejde ani tak o to, že tu proběhla nějaká jakože invaze, ale o to, že česká kotlina není moc hezkou turistickou destinací posledních několika let. Přesně tam, kde se láme přírodní hranice – na vrcholcích hor, se totiž láme i počasí. Zatímco tady, za hranicí, sněží, v naší malebný kotlince nesněžilo už několik let. Maximálně tak popílek.

Oproti ostatním, se kterýma jsem se za poslední roky setkal, jsem nikdy neměl nic proti americkýmu zásahu. Spousta lidí si tu u nás hrála na patrioty a bůhvícovšechno, jenom já jsem se tak nějak do toho boje o českej dolíček zamotal. Začalo to tak strašně dávno, že už se mi i těžko vzpomíná, a pak se to celý nějak posouvalo dál a dál a já se do toho všeho nějak zavrtal a už v tom zůstal.

Změnilo se strašně moc věcí.

Ale některý zůstaly stejný. Třeba to, že i když jsem se už tři měsíce neoholil, pořád jsem měl na bradě jen takovej chomáček různobarevných vousků. A jak šlapu do toho kopce, bradu zachumlanou do palestiny, začne mě ta brada strašně svědit.

No ale jak říkám, mohlo by bejt i hůř.

Protože kdybych se najednou nezastavil, abych si ty fousky na bradě podrbal, byl bych okamžitě mrtvej.

Takhle jen ucítím podivně teplý vzduch, jak mi prosviští přímo před nosem, postřehnu maličký výbuch sněhu vpravo vedle mě a teprve potom ke mně doputuje ozvěna výstřelu.

„Shoot, then ask.“

Střílej, potom se ptej.

Moje tělo okamžitě zareaguje po svým, plácne sebou do sněhu a začne se okamžitě hrabat náhodně sem a tam. Hrabu jako křeček a ta představa mě v danou chvíli strašně rozesměje, představuju si Ondru, jak se hrabe takhle v zemi a Ládis nad ním stojí a strašně se mu směje.

Jenže já hrabu ve sněhu a hrabu hlouběji a dál a náhodně měním směry a doufám, že sníh je tu dost hlubokej na to, abych se v něm opravdu ztratil.

Výstřel přišel zleva, a protože to tady i celkem znám, vím, že ten výstřel přišel z maličké rozhledny, kterou tu vystavěli Němci ještě před tím, než u nás vykvetla atomová houbička. Jsem debil, myšlenkama už jsem byl úplně jinde a zapomněl jsem, že tady ta rozhledna stojí. Už si představuju toho osamělýho vojáka námořní pěchoty, kterej tam bydlí a pije svoje levný pivo, jak sedí u svýho snajprpostu, vysílačku u huby a volá okamžitě o vrtulník.

No hrabej, chlapče, hrabej.

A tak hrabu.

PODZIM 2020

Dovolená za všechny prachy. Fakticky to byla dovolená snů.

Člověk by řekl, že v mým věku už budu mít dost rozumu, ale ono se to tak nějak zkrátka vyvrbilo samo. Jé, hele, to je můj brácha, von mluví skvěle anglicky, tak anglicky, že nikdo nepozná, že je Čech. Jé, hele, to se nám hodí, jakou má kvalifikaci?

Jé, hele, v pohodě, je to můj brácha, celou válku byl se mnou, umí všechno, co umím já. Jé ty vole, to se nám hodí, zavolej ho. Jé, hele, chlapi, já to beru.

No jo. Můžu si za to sám.

Jako malej kluk jsem moc Jamese Bonda nemusel, ale teďkonc si připadám jako on. V ruce maličkatou pistoli, po boku krásná holka a támhle naproti zákeřnej protivník, co chce zničit celej svět. Až na to, že nemám ani tu pistoli, ani tu holku a ten protivník nechce zničit celej svět. Jemu bude stačit, když zničí všechno, co moje srdce miluje.

Brácha moc dobře věděl, na jaký struny musí zahrát, abych mu na tohle kývnul.

„Víc neumíš?“ vyplivnu ze sebe krev a předvedu svůj nejlepší úsměv. Co na tom, že mám křivé zuby a jeden už mi i vypadl, když mě před několika lety v Praze sejmuli pažbou přímo do rozesmátý držky. Na tohle jsem byl vždycky machr, nasrat někoho tak, že mi potom rozbil hubu.

A hele. Dostanu další ránu, tentokrát levačkou. Ucítím tupé křupnutí a tak nějak mám pocit, že za chvíli vyplivnu další zub. Tenhle už byl tak trochu uvolněnej několik let nazpátek, ale prozatím držel.

Mluvím anglicky, protože mě vyslýchá Američan a já hrdinsky necekl ještě ani slovo. Děkuju Bohu za to, že na mě ještě nevytáhli nějaké mučící instrumenty, protože já jsem na bolest strašně citlivej a stačí mě píchnout špendlíkem a už to bolí, a když bude tenhle hrdina píchat hodně a hodně dlouho, povím mu všechno, co vím.

Nebo aspoň to budu předstírat.

„Pravačka už tě bolí?“ zvednu oči a znovu se mu usměju do obličeje.

Začalo to nevinně. Pojedeš tam a tam a získáš tyhle a tyhle informace, který pro mě má Londýn.

„A jak se tam dostanu?“ zeptal jsem se naivně, ale nejsnazší cesta, jak se dostat na západ přes hranice je samozřejmě po svých. Stejně tak je nejsnazší se dostat zase zpátky.

„V Lipsku najdeš tohohle chlapa. Thomas Siedkreuz.“ Hodil mi pod nos fotku nějakýho blonďatýho Sasíka s obličejem plným jizev od neštovic.

„To je fakt pěkný jméno. Mohl si taky vymyslet lepší, míň nápadný.“ Jmenovat se Varnejkříž bych fakt nechtěl. „Mohl si vzít moje a znělo by to líp německy, hele.“

To jsem možná zapomněl říct. Mluvím kromě angličtiny ještě německy, oba jazyky jsem studoval a po škole, ještě před válkou, jsem se naučil něco málo španělsky a rusky. Samozřejmě, že kontakty s ruskou rozvědkou mi pomohly rozšířit moje jazykový znalosti o trochu víc a tak už můžu i s klidem předstírat, že jsem mongolskej Rus. Až na to, že nemám moc mongoloidní rysy.

„To je fuk,“ usmál se brácha a podrbal se na bradě. „On to Němec je. Nepovím ti ale, kde ho najdeš, musel změnit lokaci.“

„Čmuchalové ho vyčmuchali?“ usmál jsem se. Čmuchalové byli speciální jednotka americké kontrarozvědky, „Sniffers“. S trochou pýchy musím dodat, že ji okopírovali od nás. Respektive od mojí jednotky. Mým úkolem po okupaci bylo vyčmuchat americký špiony, kteří se rozmístili po celém Česku a hledali informace. Musím skromně přiznat, že jsem v tom byl fakt dobrej, však mě taky vyškolil můj vlastní bratr. Někde se ztratit a tam sosat informace z různých zdrojů, to mu bylo v dobách jeho mládí denním chlebem a v týhle pošahaný pseudoválce jsem to začal žrát i já.

Pochopil jsem, že úplně stejně fungovaly všechny velký zpravodajský agentury ještě před invazí, ale teprve ve válečný zóně přichází na řadu skutečný umění, jak se ztratit v davu. Protože když nad hlavou rozkvetou atomovky, všichni jsou rázem víc podezřívavější.

Vybavila se mi jedna akce, kdy jsme na počátku okupace rázovali pražským metrem v přestrojení za americký mariňáky a v pohodě se docourali až na Hradčanskou. To byla vlastně moje první větší akce a byl jsem tehdy udělanej až za ušima, ale naučilo mě to spoustu nových věcí, o kterých jsem neměl ani páru.

Tomáš Varnýkříž se schovával někde v Lipsku a najít špiona, kterej se nechce nechat najít, nemusí být žádná legrace, ale pokrčil jsem rameny a šel plánovat trasu, kterou se vydám. Bylo zapotřebí strašlivý množství informací, navíc jsem se chtěl ještě cestou zastavit v jednom pracovním táboře a porozhlédnout se tam, jestli nenajdu ještě nějaký moje přátele z doby před… No před tím.

Brácha mě načápnul, jak sedím v našem podzemním bunkru a potahuju z cigarety. Seděl jsem v křesle s nohama položenýma na rohu stolu, na prsou jsem si hřál popelník a očima jsem sjížděl mapu zavěšenou na stěně po mojí pravé ruce.

Správně bych mu měl asi zasalutovat, protože přeci jen jsme pořád ještě Armáda Český republiky, ačkoliv oficiálně jsme banda teroristů a bůhvíčeho všeho. Ale můj velkej bratr měl na ramenou výložky kapitána Armády České republiky a já sám jsem byl prej povýšenej na takovou jakože nenápadnou hodnost, ale když vstoupil do místnosti, jenom jsem mu kývnul na pozdrav a sundal nohy ze stolu. Brácha vyhodil ten svůj velkej zadek na stůl a z náprsní kapsy vojenský košile vytáhl pomačkanou krabičku cigaret.

„Máš plán?“ zeptal se mě, zatímco třepal zapalovačem.

Plán jsem měl dávno vymyšlenej a i jeho provedení se mi zdálo jednoduchý. Přikývl jsem a hlavou ukázal na mapu. „Půjdu oficiálně.“

Brácha se usmál. On moc dobře věděl, co to znamená.

Na několika hraničních přechodech, který ještě fungovaly a nebyly permanentně uzavřený spojeneckýma vojskama, byly brány pro oficiální návštěvy, ať už z Česka nebo ze zahraničí do Česka. Povětšinou to byli papalášové, kteří si vozili zadky ve velkých limuzínách s ohromující spotřebou.

Potáhnul jsem z cigarety, odklepl do popelníku a podal jej bráchovi. „Za čtrnáct dní se střídá turnus na hranici v Aši. Proklouznu tam skrz jako oficiál.“

Brácha kývnul hlavou. Aš fungovala odjaktěživa jako město, ve kterým se střídaly vlivy – dřív česko-německý, teď americko-německý. Lepší místo pro zřízení výměnnýho města, ve kterým může pracovní síla přecházet sem a tam, sotva mohli najít. A nebude nic moc těžkýho projít do Německa jako zaměstnanec, moje příjmení mi ještě pomůže. Zaplaťpánbu, že nikdo nevěděl, jak se ve skutečnosti jmenuju, všude jsem byl vedený jako brácha kapitána Voliše, a tak mě americký i český síly překřtily na Voliše. Že máme každej jinýho tátu, to nikdo vědět nepotřebuje.

„Nazpátek přejdu hranice někde v Krušných horách. Chtěl bych se zastavit u hrobu,“ vysvětloval jsem a pořád upíral oči na mapu. Kapitán Voliš neřekl nic.

„Problém budiž jen v tom, že nevím, kde najdu toho Siedkreuze. Může to trvat měsíc, dva, tři, podle toho, jak moc je dobrej. A podle toho, jak se mi podaří se vsáknout dovnitř.“

Otočil jsem hlavou a bradou kývnul na popelník. Brácha mi ho podal. Típnul jsem cigaretu, ze který jsem ve výsledku potáhnul jen třikrát, a rychle si zapálil novou. Voliš si přiložil svou cigaretu k ústům, dlouze potáhl, jak to měl ve zvyku, a pak ještě s pusou plnou kouře řekl: „Podle majora je hodně dobrej. Jediný, co máš, je ta fotka.“

Přikývl jsem. Lipsko bylo naštěstí už od druhý světový války město s velkýma vazbama na zahraničí. Ztratit se v něm nebude moc těžké, takže tím budu mít práci trochu lehčí.

Přesto jsem se zkoumavě podíval na bráchu. „A teď upřímně, věříš mu?“ zeptal jsem se a očima zamířil kamsi ven za dveře.

„Hmmm,“ potáhl kapitán a zavrtěl pomalu hlavou. „Ne. Musíš si dávat bacha.“

Nic jsem na to neřekl.

Místo toho jsem obrátil list. „Co malej?“ zeptal jsem se a naoko předstíral zájem. Můj synovec mi byl naprosto volnej, už když byl malý dítě, neměl jsem ho rád. Tušil jsem, že z něj vyroste pěknej sígr, což se potvrdilo tím, že dokázal svýho tátu pěkně tahat za nos. A málokdo umí tahat kapitána Voliše za nos.

„Dobrý,“ řekl jen a znovu si odklepl. „Co ty?“

Věděl jsem, co tím myslí, ale zavrtěl jsem hlavou, abych zastavil případnej proud otázek. „Něco mu přivezu z Lipska,“ řekl jsem místo toho a brácha se usmál. „Za chvíli budou Vánoce, viď,“ dodal jsem s neupřímným smíchem.

Měl pravdu, ten můj bratr.

Musel jsem si dát pozor.

Kdybych si ho opravdu dával, nemusel bych teď plivat krev a zuby.

„Měl jsem tušit, že to bude pěkná…“ snažím se si vybavit nějaký hezký anglický slovo, který by vystihlo to, v čem jsem teď zavrtanej až po ramena. „… sračka,“ řeknu nakonec místo toho a sleduju, jak se poďobanej Američan znovu napřahuje k ráně.

Všechna čest, výslech si vede sám, nesedí za sklem, nepíchají do mě nějaký séra pravdy. Nevím, jestli ví, že vlastně nic nevím, každopádně ale bere svoji práci opravdu vážně. Věděl jsem, že jednou mě chytěj a budou vyslýchat, a proto jsem se záměrně vyhýbal všem informacím. Nic jsem nechtěl vědět a všechny rozkazy jsem vykonával bez toho, abych věděl, proč to dělám. Bylo třeba něco infiltrovat a někoho zabít? Bylo mi jedno, že je tomu klukovi třeba sedmnáct. Nechtěl jsem vědět, proč dělám to, co dělám a to přesně z toho důvodu, který právě nastal.

Přistane mi na ksichtě další rána. Tentokrát už to opravdu bolí, hlava se mi roztřeští tak silně, že se mi zvedne žaludek. Před očima mi rozkmitají vlnky a rozvlní všechno okolo mě tak, že ani nevidím, jak přichází další rána. Spoutanej koženými řemeny k nějaký sesli toho opravdu moc neudělám. Jediný, co jsem doposud mohl, bylo obrnit celý tělo, když jsem viděl, že se blíží další a další údery, ale tahle rána mě zaskočila zcela nepřipravenýho.

Protože ji nevidím a protože jsem už napůl zlomenej křečovitou bolestí.

„Hey, hey,“ zašeptám unaveně. Oči mám zavřený a cítím, jak se mi z rozbitýho nosu spouští krev. Přestávám vnímat, kterým jazykem mluvím. Střídám angličtinu s němčinou. Snažím se vojákovi říct, že opravdu nic nevím.

Jenže on prostě věří tomu, že mě nezlomil a že zatajuju další informace. Myslí si o mně, že jsem špion. Nebo tak něco.

„Rozvaž mě,“ řeknu nakonec, když se mi vrátí plný vědomí. „Rozvaž mě a já ti ukážu, že fakticky máš toho nepravýho.“

Ale ne. Mariňák přede mnou znovu mávne nějakým papírem, na kterým jsou červeně zakroužkovaný jména. V životě jsem ten papír neviděl. Některý jména samozřejmě znám, protože jsem s nima už dělal.

„Když s tím přestaneš mávat, možná si i přečtu, co tam je,“ řeknu ve snaze získat nějakej čas na to, abych chytil dech. Zelená guma kupodivu poslechne a podrží mi papír před očima na tak dlouho, abych ho stihl projet odshora dolů.

Je to seznam jmen, která Američani asi spojují s vedením povstaleckých buněk. Nebo tak je to aspoň nadepsaný. „Já ti dám povstalecký buňky,“ řeknu tentokrát česky, ale očima rychle projíždím seznam. Nikde tam naštěstí není ani moje jméno, ani jméno mýho bratra.

Samozřejmě, že úplně na vrchu je Vávrovo jméno.

„Ty zakroužkovaný jména…?“ zkusím se zeptat, ale papír mi zmizí z očí a místo něj se mi před očima objeví ksicht toho americkýho frajera.

„Kde jsou?“ zašeptá.

Asi sledoval spousty amerických filmů, kde prudký snížení hlasitosti nevěstí nic dobrýho.

„Kde jsou vaše základny?“

Zavrtím hlavou. „Nevím, co si o mně myslíš. Já k povstalcům nepatřím.“

Usměje se. „Patříš. Já to moc dobře vím.“

Tentokrát se usměju já. „Dokaž mi to.“

Ani se neotočí, mávne rukou kamsi za sebe a přede mnou se najednou rozehraje zpomalený video. Odkudsi vychází projekce mě samotnýho, jak stojím v černý místnosti, okna mají stáhnutý žaluzie a proti mně stojí Thomas Siedkreuz a cosi mi podává. Jsou to ty… „zaručený informace“ z Londýna. Siedkreuz mi právě říká, že veškerý data, který po něm Praha požadovala, jsou ukrytý.

Ten okamžik si vybavuju, stál jsem proti Siedkreuzovi a něco mě strašně šimralo v nose, takovej ten divnej pocit, že všechno je posraným navrch. „Kde?“ vidím sám sebe, jak se ptám s rukou ledabyle zastrčenou v kapse. Siedkreuz mi podává papír s adresou. Pak odchází. Pořád mě šimrá nos, tak se na něm podrbu a v tom okamžiku se všecko zesralo. Do toho pokoje vtrhlo komando amerických vojáků ozbrojenejch tak, že by s klidem vymlátili celou somálskou vesnici.

Bohužel, video má i audio, tak není pochyb, že jsem to já a že jsem s nikým při převozu nevyměnil.

Nechápavě se podívám na toho Amíka, kterýmu radostí poskakujou zorničky.

„Jsem teplej, no,“ pokrčím ramenama a v tu chvíli dostanu další ránu. Svět se mi protočí vzhůru nohama a na okamžik ztratím vědomí.

Ale jen na okamžik, protože Američan už rukou mává směrem ke sklu, ve kterým vidím akorát tak sám sebe, a já vím, co mě čeká.

Drogy. Injekce. Nesnáším jehly.

ZIMA 2020

Ležím ve sněhu a jsem totálně v prdeli. Zaprvý jsem uprostřed holýho kopce, zadruhý někde, možná tři sta metrů ode mě, sedí snajpr. Jediný, co mě kreje, je sníh.

No a co teď? ptám se sebe a přemýšlím, až mi od uší stoupá pára.

Naneštěstí jsem nikdy nebyl moc chytrej a tak mi trvá sakra dlouho, než mě něco napadne.

Ležím ve třiceti číslech sněhu, pod ním je zmrzlá půda a pod ní, ještě hůř, ledový skalnatý podloží.

Podobně to vypadalo asi před měsícem, když se mi podařilo zdrhnout z toho lágru. Až po uši ve sračkách a totálně bez šance. Už abych byl zase doma, obklopenej lidma, který maj spoustu munice a velký kvéry, a já si nebudu připadat, že se taky nemusím dožít svýho důchodu. Z tý jejich americký základny jsem zdrhnul jen díky kurevskýmu štěstí a pomoci nějakýho Poláka, kterej mi říkal, že se se mnou potkal před dvěma lety. Já si na něj bohužel nepamatoval, možná si mě s někým splet, možná ne, ale každopádně mi dal několik desítek vteřin na cestu ven a já, nahej a zmlácenej, přebrodil potok sraček a ocitl se uprostřed nějakýho lesního areálu.

Jenže teď tu Poláka nemám, tak co teď?

Jakmile se postavím, chytnu ji mezi světla a nejspíš svoji první smrt nerozdejchám. Jen málokdo měl to štěstí, že ji rozdejchal napoprvé. Natož napodruhé. Viď.

Krycí palba, nesmysl. Sotva rozhlednu vidím.

Snažit se plazit je sice fajn, ale za chvíli mi nad hlavou zakokrhá vrtulník a co potom? Potřebuju se dostat z týhle pláně co nejdřív a pokud možno živej. Siedkreuz byl krysa, to je mi jasné, ale informace, který jsem vydoloval při útěku z americký základny, rozhodně stojej za to, abych se domů vrátil s hlavou pořád na svým místě. A pokud se mi podaří přijít po svých a zamávat bráchovi oběma rukama, bude to příjemnej bonus.

A jak tak myslím na to, že mi useknou obě haksny, napadne mě strašná blbost.

Taková blbost, že to může i v klidu zafungovat.

Teď jenom otázka, jestli u toho nezmrznu…

ZIMA 2013

30. listopadu 2013, 22:00

Přesně v deset hodin za sebou zavírám dveře. Nechávám na pokoji svoje spolubydlící, ani jeden se neodhodlal se mnou jít. Tak ať.

Zpocený dlaně utřu do džínsů. Přes hlavu hodím černou čepici, kterou zakryju stejně barevnou kapucí.

Chodba dlouhá sotva deset metrů je najednou nekonečná. Každej krok je těžší a těžší, čím blíž schodišti jsem. V krku mám sucho, knedlík a cejtím, jak se mi nahoru sune žluč. Buď se pobliju, nebo ne.

Polknu, kouknu do ztlumených světel.

Naštěstí je naše kolej pěkně stará, takže proplížit se dolů nevyžaduje žádnej kumšt. Žádný čidla, žádný výtahy. Jen tři patra dolů.

Batoh s jedním popruhem si víc utáhnu a seběhnu jedno patro. Jsem na druhém a tady moje cesta teprv začíná. Uvědomuju si, že plížit se skrz hlavní a vlastně i jedinej vchod je nesmysl. I kdyby mě vrátná nenaprášila, nikdy nevíš, koho odchytíš přímo u dveří. Z druhýho patra se dá zdrhnout taky dobře.

Nebo si to aspoň myslím.

Otevřu dveře na studovnu a spokojeně přikývnu. Nikdo tu není.

Místnost pětkrát pět metrů ani nerozsvítím. Okny z jižní strany sem proniká dost světla z pouličních lamp. To mi bude stačit.

Zavřu za sebou dveře a v rohu místnosti pokleknu. Naposledy zkontroluju batoh. Klíče, peněženka a nabíječka na mobil, to jsou nesmysly. S největší pravděpodobností je nebudu potřebovat.

Ale kuchyňskej nůž, náhradní oblečení, jedna tyčinka snickers a půllitrová petka vody se budou hodit určitě. Nůž je sice ukázkově tupej, ale k zabíjení tupejch Amíků ho beztak nemám. Nikdy nevíš.

Zapalovač a dlouhej špagát.

A klidně se tomu směj, ale vzal sem s sebou i knihu. A pak, někde mezi trenkama a ponožkama, mám ještě balíček kontaktních čoček a brýle.

Dobře. Snad mám všechno, víc nepotřebuju – nebo si to aspoň myslím – a potřebuju bejt co nejlehčí. A tedy i nejtišší.

Boty mám svoje staré sportovní, nejedná se o žádnej luxusní kauf, ale na těch pár kilometrů budou stačit. Hlavní jsou ponožky, jak se dočteš v každý správný příručce a tak na sobě mám hned dvoje a v batohu další patery.

Z klokánky vytáhnu černou šálu, omotám si ji kolem krku a potom zalovím v kapse ještě jednou, abych vytáhnul bandáže. Jsou černý a už se mnou proboxovaly až moc tréninků, takže jsou na místech potrhaný, pořádně vybledlý a suchej zip už taky moc nelepí, ale to bude stačit. Dojdu k oknu a při skomírajícím světle pouliční lampy si je rychle namotám. Ani nad tím nepřemýšlím, spíš rychle rozmýšlím, kterou ze dvou cest si vyberu.

Láká mě to jít podél policejní stanice, protože je v zapadlý uličce, ale zase se bojím, že zrovna tam budou mariňáci kempit. Jistější se mi zdaj tmavý pochcaný uličky u stanice metra Národní třída.

Chvíli jsem odpoledne přemýšlel i nad tím, že se na Florenc dostanu tunely metra, ale pak jsem to zavrhnul. Metro je určitě odříznutý, fungujou beztak jen určitý stanice, ve kterých je protiatomovej bunkr. A bohužel, ani Můstek, ani Národní třída je nemaj.

Proto je brácha na Florenci.

Protože tuhle stanici stihli ještě Češi zabrat.

No, každopádně, i kdyby náhodou byly vchody do metra nejištěný, při představě, že se v úzkým tunelu najednou objeví rychlej krtek, se mi udělalo mdlo. Takovou smrt bych nechtěl zažít.

A nejdůležitější je to, že se nechci pohybovat v prostředí, který vůbec neznám.

„Ve 22:10 se meni hlidky,od narodni po vaclav 1,od vaclava po republiku 2,od rep po florenc 2.Zkus se dostat na florenc,najdes me tu.Pokud mas koule.Dej na sebe bacha.“

Znovu si rychle přečtu bráchovu esemesku. O jeho vojenský minulosti jsem se dozvěděl vlastně až loni, ale i tak mě nepřekvapuje, že má k dispozici různý informace, jejichž hodnota je pro mě momentálně nevyčíslitelná.

Ale překvapuje mě, že mi tak věří.

Kluk, kterej akorát párkrát v životě střílel z vojenskejch kvérů, se má proplížit centrem Prahy. Všude se to hemží zelenejma hlavama, který po tobě začnou střílet, jakmile tě spatřej. Kdokoliv, kdo vyjde ven, je nepřítel mírový operace a může bejt zastřelenej.

Mírová operace…

Telefon schovám do kapsy na popruhu od batohu.

Otevřu okno a vykouknu opatrně na obě strany. Naproti mně je mexická ambasáda. Taky takovej jemnej průser, ale věřím, že se tam nikdo ochomýtat nebude. Velvyslanec nejspíš už dávno kempí v některým ze spřátelených států, v Německu třeba, nebo dokonce i doma; a bez velvyslance v tom baráku sotva bude někdo vyžírat elektriku.

Rozhodně je pro mě ambasáda přijatelnější risk než obytnej barák naproti hlavnímu vchodu do naší koleje. Znám Čechy a to jejich vlastenectví. „Haló? Tady Ferda Vaněk, chci vám jen říct, že vám zdrhá z vokna nějakej puberťák. Jo, jasně, jen mě nechte s mojí rodinou bejt, nechte mě emigrovat…“

Nikdy nevíš.

Z okna dolů na ulici je to pěkná vejška a já byl odjakživa špatnej lezec, kterej se hrozně bojí výšek, ale dneska mi to nevadí. Dneska bych šel i plavat.

A to plavat fakt neumím.

Adrenalin vystoupá do závratnejch hodnot a cejtím, jak mi rudnou uši. Opatrně vylezu z okna a špičkama pod sebou zapátrám po římse.

Šplhám rychle, do prvního patra jsou to ubohé dva metry, potom na zem už třeba i seskočím. Naštěstí se mi podaří nohama objevit malý výstupek nad oknem v prvním patře, slezu na něj a odtud se spustím na chodník.

Teď jsem V Jirchářích a čeká mě slušně dlouhej poklus.

Pokud teda nenarazím na pár překážek.

Přes Ostrovní se proplížím ke Spálené. Tady je to fakt o držku, páč uličky jsou úzký a kdykoliv na tebe může vybafnout… kdokoliv. Třeba voják, jinej zdrhač, nebo kolaborant.

Skoro v pokleku se plazím u zdi baráku, ve kterým je normálně nějakej hotel, ale už nefunguje. Snažím se hledat stíny, dokud se nedostanu do temný Purkyňovy. Tady to mám rád, žádný světla, dobře se tu dá i zdrhnout. Co jsem se tu nachodil.

Vladislavova už je horší, ale pořád je to ještě dobrý. Teď se musím ale rozhodnout.

Vpravo vzít přes Charvátovu a Jungmannovu na Můstek, nebo vlevo prolézt rychle Národní třídu a přes maličkej průchod, u kostela sv. Martina ve zdi, na Havelský trh? Přes Národní je to fakt o hubu, ale potom už to bude lahoda. Kdežto Jugmannka je pohoda, ale přes Můstek to bude kurva náročný, protože něco mi říká, že kdybych měl obsadit nějakou stanici metra, Můstek bude zrovna na seznamu hodně vysoko.

Volím Národku.

Proběhnu Charvátovku doleva, zastavím se v malým průchodu na Národní a zakleknu za sloupem.

Hluk.

Strach.

Adrenalin.

Ve střevech mi bublá.

Chvíli si oddechnu. A znovu opatrně podél zdi vykouknout na Národní.

A tady je ten sympatickej hummer. Popojíždí teď po mojí levý straně směrem k Národnímu divadlu. Pro moje oči je to teď jen malej flíček rozmazanej v barvách pouličních světel a zataženýho nebe. Spousta aut podél Národky mi pomůže, ale ještě chvíli počkám, dokud hummer komplet nezmizí a já se nebudu cejtit jak rozvařenej knedlík.

Z kolen mi teče želé a kotníky jsou z betonu.

Aspoň tak si teď připadám.

Nakonec už mi to strach nedovolí, rozeběhnu přes ulici směrem k Platýzu a vedle něj zahnu do maličký uličky u kostela.

Tu uličku ani nenajdeš na mapě a já sem občas v noci chodil močit na baráky, když jsem ještě chodil občas pít.

A tady to přijde.

Jako kdybych to s tím chcaním přivolal.

Než se stihnu zastavit, vběhnu ramenem do močícího mariňáka, kterej si spokojeně pohupuje bimbasem sem a tam a chčije na roh Platýze.

Kde se tady kurva vzal?

S dvoumetrovým mariňákem moje beranidlo ani nehne, jen si překvapením stříkne poslední kapky na maskáče a už na mě otvírá pusu. Než stihne cokoliv říct, můj mozek kompletně vypne a já se pochčiju taky.

Strachy.

Zmateně na vojáka zírám, zatímco on sahá po pušce ledabyle zavěšené na popruhu přes rameno.

„Nee,“ zasípu jen a znovu do vojáka strčím.

„Freeze!“ stihne jen zakřičet, ale to už jsem u něho a točím ho zády k baráku. Potřeba eliminovat výhodu výškový převahy, přikrčit se v kolenou, levou nohu dopředu, přenést váhu na špičku a na palec, vytočit se nohou dovnitř a bokem ven, levá ruka v pravým úhlu ve výšce očí, švih a přesný úder na játra.

Spíš grif než cokoliv jinýho.

Mozek v tu chvíli zapne a já si uvědomím teplý chcanky stékající po mojí pravý noze, ohromnou bolest hlavy a neskutečně ohromnej strach. Je to úplně jiný, než když proti tobě stojí dvoumetrovej boxer.

Žádný pravidla. Nepřestávat. Neprůstřelná vesta můj úder zachytí v plný parádě a mně v zápěstí vykvete trnitej keř bolesti. Matně vnímám tu černotu kolem, vidím jen vyceněný zuby americkýho vojáka, jeho loket míří na mojí hlavu a kdybych nebyl přikrčenej, schytal bych to luxusně do krku. Takhle se jen zhoupnu v kolenou, přenesu váhu na zadní nohu, vytočím se vrškem těla doprava a uhnu hlavou. Jako bych udělal osmičku, hlavou i trupem, znovu se vrátím v rotaci, váhu přenesu v pravý noze na špičku a tentokrát pravým hákem naberu spíš vertikální směr. Tříčtvrteční pravej zvedák se tomu říká. Stihnu ještě vytočit zápěstí do strany, takže moje pěstička pronikne vojákovým krytem a přistane mu přímo na bradě.

Lucky punch.

V bradě se sbíhaj prej nějaký nervy či co, takže když se trefíš přímo do důlku, haksny tvýho protivníka se samovolně změněj v hromadu rosolu. A na tohle moje já čekalo.

Chytil jsem mariňáka pod krkem a zvedl ho zpátky.

Jak? To nevím. Ta síla byla neskutečná. Takovej euforickej pocit jsem zažil naposledy na zápase Česka s Bulharskem, kdy jsme v pražský hale hostili výběr nejlepších borců z Bulharska. Tehdy jsem bulharskýho šampiona knockoutoval v druhým kole vlastně velice podobným úderem, až na to, že toho Bulhara jsem musel mlátit tak minutu v kuse, než se sesypal.

Tady se mi povedl šťastnej úder a mariňák se mi v rukou rozsypal jak stavebnice lego. A já ji s chutí vzal a jednotlivý dílky rozšlapal.

Teprve ve chvíli, kdy mi vystřelí z levačky pekelná bolest, se zadívám na rozbitej obličej toho vojáka. Zírá na mě otevřenýma očima.

Je tuhej. A celej od krve.

Jako bych sahal po kopřivách, rychle cuknu rukou a pouštím mrtvolu na zem. Levačkou jsem mu zarazil nos do mozku. Až do teď jsem nevěřil, že je to možný, ačkoliv Bruce Willis v jednom filmu mě přesvědčoval, že to možný je, ale tady ta pochcaná mrtvola americkýho hrdinnýho vojáka je fakticky… mrtvá, zabitá nosem v mozku.

A jak tu mrtvolu pouštím a mozek si uvědomuje, co jsem tu udělal, zebleju se jako pes.

Vstávej, vstávej.

Ačkoliv nevím, jak to tam vypadá, připadám si jako na buzerplacu. Nade mnou stojí vrchní instruktor a já zvracím do bláta. „Vstávej, kurva!“

A ještě mě nezapomene pořádně šlehnout.

Mrtvolu očešu o to, co všechno dokážu pobrat a přitom umím použít. M4ka je sice v každý počítačový hře, ale nikdy mi tam neukázali, jak si upravit posuvnou pažbu. Dvoumetrovýmu mariňákovi asi vyhovovalo, když měl samotnou hlaveň kilometr od těla, ale já při svých rozměrech potřebuju menší kompaktnější zbraň. Přece nebudu chodit po Praze s kvérem, kterej je větší než moje ruce. A tak jen ze zbraně vytáhnu zásobník, odemknu komoru a nechám z ní vylítnout zlatavou nábojnici.

Samotnou karabinu zahodím přes zábradlí dolů za kostel, kam ostatně skopnu i mrtvolu, kterou ale nejdřív ještě oberu o pistoli. Překvapením skoro hvízdnu, když z pouzdra vytáhnu M1911. Měl jsem za to, že tuhle pistoli americký jednotky už dávno nepoužívaj, ale mariňáci byli vždycky něco trochu víc, že jo. Z taktický vesty ještě vylovím náhradní zásobníky do pistole, tlumič a od pasu vojákovi strhnu pouzdro s bojovým nožem; a než mrtvolu fakticky skopnu dolů, svlíknu z ní ještě i balistickou vestu. Ta se bude určitě hodit. Stejně jako pouzdro na pistoli s elastickým popruhem kolem stehna. Chvíli s vestou zápasím, než ji naroubuju na mikinu, ale když už ji konečně urovnám, setřu si z tváří svoje sliny a zvratky a vyrazím dál.

Na Uhelným trhu zase zrychlím a proběhnu do černě zívající uličky V Kotcích. Kočičí hlavy pěkně klapou, ale je tu tma, nikdo sem nechodí a já potřebuju sakra zdrhnout.

Přes Melantrichovu do Havelský.

Proč tam kurva ten voják byl sám?

Čím víc vteřin od toho setkání uteklo, tím víc začínám přemejšlet nad věcma, který mi prve nedocvakly. Co tam dělal? Proč tam byl sám? Vyhodili ho z hummeru, že ho naložej na zpáteční cestě? Nejspíš. Nechali ho tam samotnýho? Proč?

Proč jsem nevzal vojákovi vysílačku?

Co když už mě teď nahánějí a já jsem v prdeli?

Mám se vrátit, nebo…?

Přes Náměstí republiky se nedostanu, zhebnu tam a… z očí mi vyhrknou slzy.

Kolem Stavovskýho divadla, rektorátu univerzity, kam jsem pilně moc nechodil, Ovocný trh a hurá, vpravo je Prašná brána.

Sípu, sotva dýchám, v boku mě bodá. Adrenalin zmizel, uši mám studený a v kalhotech už necejtím takovou frontu. Ale teď to teprve přijde.

Zhluboka oddechuju. V plicích mi hvízdá, v krku se ubalil hrozen hlenu a slin. Odplivnu si a znovu se rozhlédnu. A pak prostě vlítnu do Králodvorský ulice.

Není čas. Teď nebo nikdy.

Teď už možná i víc.

Teď!

ZIMA 2020

ZIMA 2013

ZIMA 2020

Část druhá

ZIMA 2013

ZIMA 2020

ZIMA 2013

ZIMA 2020 - 2021