COSMETIC VALLEY

Martina Mouseová

Děj i postavy tohoto příběhu, s výjimkou všeobecně známých událostí a osobností, jsou smyšlené.

(1)

KUPOVÁNÍ MOZKŮ

Přednáška měla začít během několika minut. Karolína se rozhlédla po velké posluchárně. Bylo skoro plno, a pokud dobře viděla, tak tam byly jen dívky. Z kluků nepřišel žádný. Ani se tomu nedivila. Nepovinná přednáška na téma hydratace pleti, kterou navíc bude přednášet externí školitel, nebyla pro pány ničím zajímavá. U dívek byl ale zájem značný. V posluchárně seděly studentky různých fakult, a i několik vyučujících, samozřejmě pouze žen.

Dveře vedle katedry se otevřely a vstoupil rektor doprovázený drobnou ženou středního věku. Rektor zprovoznil mikrofon a projektor a promluvil zvučným hlasem: „Vážené kolegyně, vážení kolegové, je mi ctí, že mohu na půdě naší školy přivítat vzácného hosta, paní docentku Helenu Schmidt, absolventku naší přírodovědecké fakulty a v současnosti majitelku a výkonnou ředitelku významné kosmetické firmy. Paní docentka vás ve své přednášce seznámí nejen s tím, jak probíhá vědecká práce v reálné komerční firmě, ale jistě se také zmíní o svém nevšedním životním příběhu, který pro vás může být inspirující. Na závěr svého krátkého proslovu chci podotknout, že i já jsem byl jedním z vyučujících paní docentky, a proto mohu doufat, že alespoň nepatrný díl jejího úspěchu je výsledkem mojí pedagogické práce.“

Posluchárnou zazněl krátký potlesk a pozornost přítomných se obrátila na návštěvnici, která sebejistě přebrala mikrofon, udělala několik kroků vpřed a zkoumavým pohledem přejela místnost. Působila tak autoritativně, že všechny hovory a veškerý hluk během několika vteřin ustal. Pohledy všech přítomných se upřely na tu drobnou ženu ve věku asi padesát let, jejíž vzhled si rozhodně zasloužil pozornost. Černočerné vlasy sestřižené do asymetrického mikáda. Nepřehlédnutelné brýle s černými obroučkami. Nádherný vínový kostým doplněný hedvábným šátkem s výraznými geometrickými vzory, černé lakové lodičky na vysokánském podpatku a luxusní kabelka, kterou ledabyle odložila na katedru. To všechno vyrazilo přítomným dech.

„Ta kabelka je Gucci, bude tak za patnáct tisíc,“ ozvalo se vedle Karolíny šeptem, „a šátek je Chanel, ten může stát klidně šest. Všechno, co má na sobě, odhaduji na padesát, šedesát tisíc.“

Karolína jen mlčky pokývala hlavou. Také měla pocit, že oblečení té dámy je jak z jiného světa. O módu se příliš nezajímala, nerozpoznala originál od jeho levné kopie. Zato pro její kamarádku Adélu, která teď seděla po Karolínině pravé ruce, to byl koníček. Proto mohla všem okolo sedícím sdělovat šokující podrobnosti o jednotlivých částech docentčina outfitu.

Karolína přestala Adélku vnímat, protože na sobě ucítila docentčin upřený pohled. Pohled trval jen několik vteřin, ale přesto měla nepříjemný pocit, že v očích té cizí ženy zahlédla záblesk poznání a že se její rty zvlnily do téměř neznatelného úšklebku. V další vteřině docentka oči odvrátila a začala zvučným, vysoce položeným hlasem mluvit.

„Vážené kolegyně! Při rychlém pohledu do vašich řad jsem zjistila, že pánové tuto přednášku zcela ignorovali. Ale přiznám se vám, jsem tomu ráda. Pány tady dnes vůbec nepotřebujeme.“

Posluchárnou se ozval tlumený smích.

„To byl dobrý psychologický tah. Atmosféra se uvolnila a všechny si získala na svoji stranu,“ zašeptala dívka, která seděla vlevo od Karolíny. To promluvila Helena, studentka psychologie a třetí z jejich trojice nerozlučných kamarádek.

Přednášející se omluvila a začala připravovat spuštění své prezentace. Karolína ji upřeně sledovala a snažila se uvědomit si, co je na té ženě tak zvláštní. Po chvíli jí to došlo. Obličej! Ano, docentčin obličej jako by byl neviditelný. Výrazný účes, brýle, nákladné oblečení. To všechno odvádělo pozornost od nevýrazného, možná dokonce nepohledného obličeje. Malé tmavé oči, poněkud velký nos a drobná bledá ústa. A vše bez viditelných známek nalíčení. Zřejmě to byla dobrá volba, protože nebylo co zvýrazňovat. Lepší bylo odvést pozornost jinam. A to se dařilo velice dobře.

Karolína si vzpomněla na ten zvláštní pohled, kterým se na ni docentka před chvílí dívala. Teď měla pocit, že se jí snad něco zdálo. Proč by se právě na ni přednášející soustředila? To je nesmysl! Zřejmě se dívala někam jinam a se směrem pohledu si pohrálo světlo a skla brýlí. Karolína se sama sobě vysmála za to, že si vymýšlí, a ten pohled vymazala z paměti.

Přednáška právě začínala.

„Pro první část přednášky jsem zvolila téma hydratace pleti,“ promluvila opět docentka zvučně a posluchárna ztichla, „a to je také důvod, proč zde nejsou žádní pánové. Muže tento problém netrápí, a proto je vůbec nezajímá. Jistě vám, milé dámy, nemusím připomínat fakt, že v tomto směru mužům přibývající roky nevadí a někteří z nich jsou ve zralém věku dokonce zajímavější, a dovolím si tvrdit, že i krásnější. To se bohužel nedá říci o druhém pohlaví. Nám ženám roky krásu ubírají, samozřejmě až na nepatrné výjimky. Všemožně se snažíme věk přemoci a udržet si mladistvý vzhled. A jak je všeobecně známo, tak základem mladistvého vzhledu je svěží pleť. Natíráme se krémy, složitě specializovanými podle věku a podle typu pleti. A pokud výsledek tohoto obrovského snažení kriticky zhodnotíme, musíme přiznat, že nic moc!“

Přednášející se odmlčela a pohledem přejížděla osazenstvo posluchárny. Bylo naprosté ticho. Všechny přítomné seděly a napjatě čekaly, jaké pokračování bude mít tento zvláštní úvod. Na docentce bylo znát, že je spokojená s tím, jakou si získala pozornost, a po krátké, téměř dramatické odmlce, pokračovala.

„Vážené kolegyně, pokud si uvědomíme, jak převratné objevy vznikly v posledních stoletích, musí nás mírně udivovat fakt, že ještě nikdo nepřišel na to, jak zachovat svěží vzhled buněk, které tvoří naši tvář! Já osobně vidím důvod v tom, že tato otázka není prioritní pro silnější část lidské populace. Muže tento problém nezajímá, není pro ně důležitý, a proto je již po staletí tak upozaděný.

Teď možná namítnete, že existuje řada přípravků, které tyto účinky mají. To je pravda. Je však všeobecně známo, že ty přípravky, které jsou cenově dostupné, nejsou účinné a na druhou stranu ceny těch, které určitý efekt přinášejí, jsou pro většinu z nás nepředstavitelné. Naším cílem by mělo být nalézt inovaci, zjednodušení, které by znamenalo i snížení ceny.“

Nastala další dramatická pauza. Docentka udělala několik kroků dopředu a zvýšeným hlasem pokračovala: „Výsledek této analýzy je jednoznačný! Milé dámy, je to na nás! Musíme tuto záhadu vyřešit samy!“

Posluchárnou zazněl šum překvapených hlasů. Docentka takticky vyčkala, až si posluchačky sdělí své názory na toto svérázné tvrzení a pokračovala.

„Před začátkem přednášky jsem si vyžádala vaši prezenční listinu. Vím, že mě nyní poslouchají studentky a vyučující různých fakult. Ne všechny z vás se zabývají biochemií, ale já jsem přesvědčená, že ve výzkumu se může uplatnit každá z vás. Výzkumný tým nepotřebuje jen nadanou biochemičku, ale také ekonomku, psycholožku, školitelku, IT pracovnici a mohla bych vyjmenovat mnoho dalších profesí. Vás všechny, mladé, inteligentní a nadané ženy věda potřebuje. Právě na vás čekají výzkumná pracoviště po celém světě, abyste svými nápady pomohly k posunu v oblasti kosmetologie. Nikdo jiný v tomto oboru pokrok nepřinese, jen právě vy.“

Docentka se odmlčela a v posluchárně opět bylo naprosté ticho. Tentokrát bylo vidět, jak si každá z posluchaček probírá právě pronesená slova. Ale efekt byl asi různý. Například Hanka si neodpustila ironickou glosu: „Hlavně aby někdo něco vymyslel pro tebe. Žádný všeobecný prospěch, ale tvoje prachy jsou důležité,“ pronesla šeptem směrem k přednášející. A většina dívek, které poznámku zaslechly, se tiše zasmála.

Docentka právě spouštěla prezentaci, kterou uvedla slovy.

„A nyní bych přistoupila k odborné části své přednášky, a to k prezentaci na téma hydratace pleti. Pro kolegyně, které se zabývají biochemií, to zpočátku budou známé záležitosti, ale i pro ně bude prezentace přínosem. Zařadila jsem informace o nových poznatcích a výzkumech, které ve svých skriptech rozhodně nenajdou.“

Docentka pak zajímavě a přitom přesně a odborně vysvětlila základní pojmy. Bylo patrné, že problematice hluboce rozumí. Karolína musela uznat, že i pro ni byla prezentace zajímavá a dokonce se dozvěděla něco nového.

„A na závěr,“ pronesla pak přednášející s tajemným úsměvem, „vás seznámím se svým pokladem, se svojí životní láskou.“

Posluchárnou zašuměl vzrušený šepot. Poklad? Životní láska? Že by se jim tato sebevědomá žena svěřovala se svým soukromím? Ale tyto úvahy byly rychle ukončeny, když se na promítací ploše objevil další slide. Byl na něm letecký snímek nějakého areálu obklopeného lesy a loukami. Snímek nesl nadpis COSMETIC VALLEY.

„Ano, milé kolegyně, toto je moje životní láska, smysl a výsledek mého celoživotního snažení,“ pokračovala docentka a v jejím výrazu se objevila pýcha i nadšení.

A proslov pokračoval: „Tento areál, který jsem nazvala Cosmetic Valley, se nachází nedaleko Vídně. Ještě před dvaceti pěti lety byly v těchto místech jen louky a pole. Pozemek jsem odkoupila a začala s výstavbou areálu. Vlastní stavba trvala tři roky. Další rok probíhalo vybavování. Zároveň s tím jsem vybírala zaměstnance, takže přibližně čtyři roky po zahájení stavby začalo Cosmetic Valley pracovat.

Co se týká výrobního programu, tak ten se tvořil postupně. Zpočátku jsme vyráběli běžné kosmetické přípravky, ale zároveň probíhaly intenzivní výzkumné práce. A především jsme začali budovat novou značku kosmetických přípravků, kterou jistě znáte a možná i používáte. Jde o značku Calypso. Našim vědcům se v průběhu let podařilo přijít na některé inovace obvykle používaných postupů. Jsme také vlastníky několika patentů. Naše kosmetika si našla okruh zákazníků. Dobře se prodává v zemích střední Evropy. Nyní se nám podařilo dostat se také na asijský trh, a to především díky přípravkům na zesvětlení pleti.“

Docentka svůj výklad doprovázela snímky prezentace, které výstižně dokumentovaly její slova. Na louku přijíždějí bagry a nákladní auta. Místo louky jen rozkopaná hlína, ze které vyčnívají betonové základy. Rušné staveniště a na dalším snímku už úhledné budovy. Pohled do laboratoří. Usměvavé tváře vědců a laborantů. Výrobní hala. Znovu úsměvy, tentokrát od pracovnic na balicí lince. A všechny snímky spojovalo jedno. Na každém byla zvěčněná majitelka. Vždy dobře naladěná a zářící spokojeným úsměvem. Na snímcích ze stavby ve vysokých holínkách a pracovním kabátě. V laboratoři v bělostném plášti. Ve své kanceláři v manažerském kostýmku a přísných brýlích. Na vánočním setkání se zaměstnanci v nádherné slavnostní róbě. Vždy oblečená odpovídajícím způsobem, ale také vždy dokonalá.

„V současné době má firma sto zaměstnanců. Pracovníky výzkumu a vývoje. Dále pracovníky, kteří zajišťují výrobu, marketing a distribuci. Máme výpočetní techniky, pracovníky správy majetku, ostrahu a úklidovou službu. V areálu jsou jídelny, restaurace, kavárny a obchody, ale také fitness a wellness centrum. Tato zařízení provozují externí firmy. Zřejmě nemusím nikoho přesvědčovat o tom, že firma je perfektně vybavená a že zaměstnanci zde mají vše, co potřebují. Naši zaměstnanci,“ pokračovala docentka se zvýšeným důrazem, „požívají podstatné výhody. Vynikající pracovní podmínky, stoprocentně vybavená pracoviště, nadstandardní plat, bydlení v areálu zdarma, příspěvky na dovolené a mnohé další. Vědci, kteří mají patentovaný objev, dostávají doživotní rentu.“

„Jasně, ty máš miliony a oni dostanou rentu,“ neodpustila si Hanka další komentář.

To se už Karolína neudržela a vyprskla smíchy. Okamžitě se však musela mírnit, protože na sobě ucítila docentčin zkoumavý pohled.

Přednáška skončila. Na scénu znovu nastoupil rektor a mnohoslovně docentce děkoval.

„Ten ji snad odnese na rukou,“ komentovala Hanka.

Aula začala hlučet a posluchačky se zvedaly k odchodu. Ze všech stran se ozývaly komentáře na přednášku i přednášející.

Za několik minut už Karolína, Hana a Adélka postávaly před budovou univerzity, popíjely cappuccino z automatu a užívaly si slabého lednového sluníčka.

Okolo nich projel spolužák na skateboardu.

„Zdravím Eastwick,“ zavolal na ně.

„Čau,“ odpověděly skoro jednohlasně.

To byla jejich společná přezdívka. Čarodějky z Eastwicku, nebo také zkráceně Eastwick. Přezdívku dostaly hned v prvním ročníku. Teď už by bylo těžké vzpomenout si, kdo s ní přišel jako první. Každopádně se ujala a už jim zůstala. Hanka, to byla nádherná a démonická Cher, Adélka se neuvěřitelně podobala jemné blondýnce Michelle Pfeiffer a Karolína byla typově podobná přemýšlivé hnědovlásce Susan Sarandon. Přestože každá studovala jiný obor, trávily spolu hodně času. Jejich přezdívka se vžila, běžně ji používali kamarádi, spolužáci, a dokonce i někteří z vyučujících. Oblíbeným námětem byly úvahy, jestli mají i Jacka Nicholsona. Ztělesněný ďábel se však v jejich okolí nevyskytoval. Alespoň prozatím.

Hanka studovala psychologii. Byla rozený kritik. Měla poznámky a výhrady snad ke všemu a ke všem. Karolína si často říkala, jak vysoké sebevědomí musí Hanka mít, když si je tak jistá svým úsudkem.

Adélka byla úplný opak. Ta si nevěřila vůbec. Ochotně přebírala názory druhých. Z každého nového známého byla zpočátku nadšená. Dokud ji něčím nezklamal. Při tomto přístupu k lidem bylo jasné, že byla zklamaná neustále. Adélka studovala sociální práce, což byl obor přesně pro ni. Kvůli lidem by se rozdala.

Karolína studovala biochemii. Povahově byla někde mezi svými kamarádkami. Bavilo ji porovnávat jejich reakce a názory.

A právě teď měla výbornou příležitost, protože Adélka začala mluvit o přednášce, na které právě byly.

„Ta byla úžasná! Co toho dokázala! Tak úspěšná a sebejistá. Taková bych chtěla být,“ básnila o docentce Schmidt.

„Adelajdo, prosím tě! Řekla jen to, co chtěla říct. Určitě není všechno tak růžové, jak líčila,“ oponovala jí Hanka.

„To nemyslím, že je všechno růžové, ale ona všechny překážky a problémy zvládla. Například začátek její kariéry. Hned po škole vybudovala takovou firmu. Sama a z ničeho,“ nedala se Adélka.

„To jistě!“ zvýšila Hanka hlas, „po promoci sbalila kufr, vzala diplom, odjela vlakem do Vídně, tam koupila nějaké to pole a pár luk, nasedla na bagr a jela stavět.“

„V podstatě to tak bylo! Má to zdokumentované. Areál stojí a funguje. Zaměstnává sto lidí! Své výrobky prodává po celém světě!“ argumentovala Adélka vítězoslavně.

„To máš pravdu. A kde na to všechno vzala peníze, co myslíš?“

„No, vzala si půjčku. To je snad jasné!“

„Houby půjčku! Peníze získala od bohatého dědka! Koukla jsem se na internet. Stavbu jejího Valley financoval vídeňský miliardář a realitní magnát Leopold Steinmayer. Jí bylo dvacet pět, on byl o padesát let starší. Můžeme si jen domýšlet, proč ji sponzoroval,“ trumfovala Hanka, „a hlavně teď nezačni tvrdit, že z čistého přátelství.“

„To asi ne,“ musela uznat Adélka, „ale další úspěchy už jsou jen její. Ten realitní magnát jí těžko poradil, jak má vypadat firma na výrobu kosmetiky, kolik má mít laboratoří a kolik výrobních prostor, jak má být vybavená, kolik má přijmout zaměstnanců. To musela vymyslet sama.“

Hanka byla s Adélčinou odpovědí očividně spokojená. Bylo jasné, že si určuje to, jak se bude jejich rozhovor vyvíjet a že se jí daří. Karolína si už několikrát všimla, že se Hanka při diskusích s Adélkou trénuje, zkouší si možnosti vedení rozhovoru. Adélka byla skvělé médium.

„Zase tě zklamu, Adi,“ pokračovala Hanka spokojeně, „na internetu také psali, že naše geniální docentka absolvovala dlouhodobou stáž v renomované kosmetické firmě. A je snad jasné, proč tam byla. Všechno si tam pěkně prohlédla a pak to jednoduše okopírovala. Také název firmy. Cosmetic Valley. Jasná variace na Silicon Valley! Proč něco vymýšlet, když už to někdo vymyslel. Stačí okopírovat to úspěšné, případně to jen mírně upravit. A ještě mám jeden postřeh. Říkala, že zaměstnanci firmy jsou z Polska, Česka, Maďarska, Ukrajiny. To je také dobrá cesta, protože jim nemusí platit tolik, kolik by platila Rakušanům nebo Němcům. Je jasné, že objíždí univerzity v těchto zemích a láká studenty, aby k ní šli pracovat. Shání nápady a inovace. Ty jsou ukryté v hlavách studentů, které přijímá do své firmy. Myslím, že když stojí před plnou posluchárnou, tak musí být úplně v transu. Protože tam někde, v mozku některého ze studentů, se může skrývat nápad, který má miliardovou hodnotu. Jen ten mozek najít, získat a vytěžit. Ona vlastně kupuje geniální mozky. Za nadstandardní plat, ubytování zdarma a příspěvek na dovolenou.“

Hanka zvýšeným hlasem dokončila svůj proslov. Adélka s Karolínou chvíli neodpovídaly, probíraly si Hančina slova a musely uznat, že má pravdu.

„To ale není jen její postup, tak to dělají všechny podniky s výzkumem, nebo vývojem. Někoho zaměstnají a zaplatí. On pro ně pracuje a možná i něco vymyslí,“ oponovala Karolína.

„Jasně, ale tady je to úplně očividné. A mám pocit, že ona teď nutně potřebuje něco nového. Že jí ten její životní poklad v současnosti trochu skřípe,“ zakončila Hanka tajemně.

„Ty na ní nenecháš nit suchou. Všechno je špatně. Proč na ni tak nasazuješ?“ zajímalo Karolínu.

„Manipulovala nás. Celou posluchárnu. Její přednáška byla od začátku do konce manipulací. A já nesnáším, když se mnou někdo manipuluje. Už to její oblečení! Je snad jasné, proč se tak oblékla. Chtěla nás ohromit! Očividně předvést jak vypadá úspěch. A hlavně chtěla dokázat, že ona úspěšná je! A právě to mě přimělo k úvahám, jestli je ten její pohádkový příběh pravdivý. Skutečně úspěšní lidé to nemusí takto okatě prezentovat,“ Hanka se na chvíli zamyšleně odmlčela a pak pokračovala, „a všimly jste si, jak se na nás dívala? Jak dravec na svoje oběti. Jen nás popadnout a odvléct do svého hnízda. Ale na tebe, Kájo, se dívala jinak. To měla v očích vraždu,“ ukončila Hanka další ze svých podrobných analýz.

Karolína se při jejích posledních slovech zarazila. Tak Hanka si toho pohledu všimla také. Nebyl to jen nějaký mylný dojem. Karolínu zamrazilo v zádech. Nechápala, proč si docentka vybrala právě ji.

„Také jsem si toho všimla. Myslela jsem si, že si něco namlouvám. Docentku neznám, dneska jsem ji viděla poprvé. Nechápu to,“ odpověděla Karolína zaraženě.

„Ty ji neznáš, ale ona se tvářila, jako by znala tebe. Jako by tě poznala,“ pokračovala Hanka ponuře.

„Nech toho,“ vložila se do rozhovoru obranářka Adélka, „zbytečně Káju děsíš. Ty teda budeš psycholog! Ty každého pacienta spíš zdeptáš, než uklidníš.“

„Hanka by mohla založit nový psychologický obor. Jmenoval by se inverzní psychologie,“ přidala se k Adélce Karolína, „chodili by k ní lidé, kteří by byli až moc dobře naladění a optimističtí. To se dneska moc nenosí a ona by jim od toho odborně pomáhala.“

„Inverzní psychologie! Ty máš nápady, Kájo,“ zasmála se Adélka, „a kdo myslíš, že by to potřeboval?“

„Někteří lidé podávají větší výkon pod tlakem,“ přidala se Hanka s odbornou poučkou.

„Jasně, to bylo v tom filmu ‚Jen ho nechte, ať se bojí‘. Tam hlavního hrdinu chtěli vystrašit, aby měl nové nápady na písničky,“ navázala Adélka, která byla milovnicí filmů všeho druhu.

„Tvé speciální pracoviště by využívali zaměstnavatelé, aby zvýšili výkon svých zaměstnanců. Tvým úkolem by bylo příliš optimistického pracovníka zdeptat tak, že by nemyslel na nic jiného než na práci. Ale musela bys do týmu přibrat tady Áďu.“

„Proč, prosím tě?“ divila se Hanka.

„No, kdybys to s tím deptáním přehnala, tak by Adélka ty ‚předeptané‘ klienty svým milým a lidským přístupem zachraňovala.“

„Musím uznat, že to není špatný nápad,“ usmála se Hanka zamyšleně, „tak, ty jsi nám dvěma uplatnění už vymyslela. A co budeš dělat ty? Ještě musíme vymyslet něco tobě.“

„To je přece jasné,“ zvolala Adélka radostně, „Kája bude pracovat v tom Cosmetic Valley. Tam chtějí chytré lidi se spoustou nápadů. A to je přesně Kája!“

„Zas ta baba!“ použila Hanka svou oblíbenou průpovídku, kterou odkoukala v jedné pohádce, a všechny tři se rozesmály. Pak se pomalu rozešly směrem k zastávce tramvaje.

„Holky, ještě se musíme domluvit na ten ples. Co si vezmete na sebe? Abychom tam zase nevypadaly jak nějaká praštěná trojčata,“ začala Hanka úplně jiné téma.

„Já na to úplně zapomněla,“ přidala se Adélka, „je už zítra, že ano? Tak to je paráda!“

Karolína neodpovídala, protože se jí na ples vůbec nechtělo.

„Já tam nepůjdu,“ řekla po chvíli rozhodně.

„A proč, prosím tě?“ nechápala Hanka.

„Nechci, aby se tam na mě zase lepil nějaký cizí opilý kluk s tím, že se mnou chce navázat něžné přátelství. Nejlépe hned a na pánském záchodku.“

„Tak to jsi měla říct dřív. Už jsem ti koupila lístek,“ hlásila Adélka.

„Lístek prodejte u vchodu, určitě ho někdo koupí. A peníze propijte na moje zdraví,“ navrhla Karolína.

Věděla, že je to od ní tak trochu podraz. Její kamarádky nikdy neměly dost peněz a čtyři stovky za lístek by se jim moc hodily. Kája si tím chtěla pojistit, že ji nebudou dál přesvědčovat, aby šla. A to se povedlo.

„To je škoda, že nepůjdeš,“ pípla Adélka nejistě.

Také Hanka se zmohla jen na chabý protest: „Takhle nebudeš mít kluka nikdy.“

„Hani, co si vezmeš na sebe?“ zeptala se Adélka po chvíli zaraženého mlčení.

„Jdu do půjčovny a půjčím si nejvíc sexy model, který tam budou mít,“ odpověděla Hanka vesele a Karolíně bylo jasné, že to rozhodnutí ovlivnila vidina dvou stovek za její lístek na ples. Věděla, že už má pokoj a s úlevou si oddechla. Na ples se jí nechtělo, ale také nechtěla, aby se na ni její kamarádky zlobily.

„Já už šaty mám. Červené, pouzdrové, trochu pod kolena. Tak ať si nepůjčíš stejné,“ varovala Adélka Hanku.

„Tak to se neboj! Délku pod kolena rozhodně neplánuji,“ smála se Hanka, „můj model bude absolutně ne-pře-hléd-nu-tel-ný!“

„Hlavně se vyfoťte, ať ten nej-nej model také vidím, a dejte mi vědět, jak jste se měly,“ kladla jim na srdce Karolína, když se loučily.

Adélka spěchala do charity, kde vypomáhala. Hanka šla shánět šaty a Karolína spokojeně zamířila domů.

(2)

ZAS TA BABA!

Karolína bydlela v krásné vile v klidné části Troje. Žila tam jen s otcem, její maminka zemřela při autonehodě, když byla ještě malá. Karolína z toho měla ránu na srdci na celý život.

Stalo se to krátce po jejích desátých narozeninách. Na ten strašný den nikdy nezapomene. Vidí policistu, který někam odváží tátu. Ona musí čekat u sousedů. Pak už jen sled smutných výjevů. Vyděšené pohledy sousedky, která ji hlídala. Plačící táta. Sáček s maminčinými klíči a peněženkou položený v obývacím pokoji na stolku. A to strašné ticho v domě!

Tyto chmurné myšlenky běžely Karolíně hlavou, když se loudala směrem k jejich domu. Na rohu ulice se zarazila. Před domem stálo cizí auto a kousek dál parkoval vůz cateringové firmy. To znamenalo, že mají návštěvu. Musela to být důležitá návštěva, když otec objednal občerstvení i obsluhu. Jak se Karolína blížila, poznala, že se jedná o nějakého cizince. Vůz, který u nich parkoval, bylo obrovské Audi s rakouskou poznávací značkou.

„Takže si procvičím německou konverzaci,“ pomyslela si.

Otec trval na tom, že se s každou jeho návštěvou seznámí a pohovoří s ní. Angličtinu, němčinu a konverzačně i ruštinu a španělštinu musela zvládat. K tomu ji vedl od dětství.

„Tak táta má u nás doma na návštěvě nějakou ženskou! A navíc takovou, která se směje jako poběhlice!“ běželo jí hlavou.

(3)

ĎÁBLOVÉ

(4)

BOSSING ON-LINE

POPELKA?

THOMAS

HELENA