...A PAK PŘIŠLO RÁNO

Ortega · Fišerová · Langová · Zvelebilová · Landsman · Pořízková · Addair · Vondrovic · Marton · Peřinová · Koryčanová · Koudelová · Mondschein · Kožušník · Prášková · Fialová · Kantner · Koláček · Dostálová

Gin

Lucie Ortega

Broža nebyl bezdomovec. Nebyl. Bezdomovec od slov bez-domova je někdo, kdo nemá domov. A Broža jich měl hned několik. Třeba ten byt v domku s výhledem na řeku a večerku, kam si chodíval pro pivo a cigarety. Byt, ze kterého ho vystěhovala jeho stará jen proto, že měl více než dobrý vztah k alkoholu. Anebo to možná bylo tím, že měl více než špatný vztah k práci. Nebyl si už jistý, pod jakou záminkou mu tenkrát sbalila kufry. V jeho bytě teď bydlel jakýsi právník, nekuřák, a ještě ke všemu abstinent. Broža měl chuť si odplivnout a pokřižovat se, kdykoliv na něj pomyslel. V každém případě by v těchto dnech v jeho posteli bylo poněkud těsno. A Broža potřeboval svůj prostor.

Trvalý pobyt měl momentálně hlášený na obecním úřadě. Tam mu chodila pošta. Ale spát se tam nedalo. Ženské z úřadu sice pod stolkem na informační letáky ubytovaly toulavou kočku, ale Brožovi nocleh nikdo nenabídl.

No a pak tu byl ten flek na nádraží. Flek bylo to správné slovo, protože Brožovo skromné obydlí z kartonových krabic a kusu dřevotřísky, situované v malebném prostoru mezi šeříky za nástupištěm číslo dva, se u místních setkávalo s podobným zacházením jako kuří oko uprostřed chodidla – víte, že tam je, ale usilovně předstíráte, že si jeho tiché existence vůbec nejste vědomi. Tedy až do chvíle, než s křečovitým úsměvem vyrazíte na kožní, aby vás toho nevítaného rezidenta zbavili. Ovšem po zákroku často zjistíte, že jste se radovali zbytečně. Ani se nenadějete a obtěžující element je zpět. A stejně to bylo i s Brožou. Párkrát se ho pokusili přestěhovat, ale on se nakonec vždycky vrátil sem. Broža tedy nebyl bezdomovec, nýbrž dlouhodobý obyvatel nádraží.

Na nádraží se mu líbilo. Necítil se tu tolik sám. Každé ráno zpovzdálí sledoval lidi čekající na vlak. Jejich rozespalé tváře, opuchlé oči a kyselé výrazy mu byly tak důvěrně známé, jako by hleděl na své nejbližší. Samozřejmě, že ho všichni ignorovali, ale to se stává i v lepších rodinách. Pamatoval si každého z nich, a přestože oni o tom bezpochyby neměli tušení, Broža cítil, že ho k nim pojí nějaké neviditelné pouto. A navíc po nich občas zůstaly v koši zbytky.

A tak je každé ráno vyprovázel pohledem na cestě k vagónům, které je odvážely za prací. Co se Broži týkalo, mohly je zrovna tak odvážet do jiné galaxie. Vše, co se ocitlo za hranicemi jeho nádraží, pro něj přestávalo existovat. Svět tam venku dávno ztratil smysl. A ztratil ho jenom proto, že Broža až příliš pozdě pochopil, že svět nikdy žádný smysl neměl, a tudíž neměl ani co ztratit. Ne, svět byl vždycky celý na hlavu.

„To mi vysvětli,“ vyzval jednoho horkého letního odpoledne Honzu Tománků, majitele večerky, co mu sem tam ze známosti dal zadarmo krabicáka nebo jídlo s prošlým datem spotřeby. „Táta mi vždycky říkal, že s mým mozkem to daleko nedotáhnu, tak mám držet hubu a makat. Tak jsem celej život držel hubu a makal. A kde jsem skončil? To je nějaká spravedlnost?“

Honza Tománků tehdy jen típl cigáro o špinavý sokl své večerky a vědoucně odpověděl: „Jo, kamaráde, život je boj a jak si kdo ustele, tak si lehne.“

A zalezl zpátky do večerky, která mu vynesla na byt, auto, chatu na horách a prsatou černovlásku s gelovými nehty.

„Co ty víš o životě?“ brblal si Broža, zatímco se šoural zpátky na nádraží. Život není boj. Život je nevěrná mrcha, co dává tomu, kdo má víc.

Protože už neměl práci, většinu času seděl. Seděl na svém fleku na nádraží, což bylo lepší, než sedět třeba v base. Broža se považoval za slušného člověka a kriminálu se vyhýbal, ačkoliv představa ubytování s plnou penzí a animačními programy ho lákala. Zatím však zdárně odolával. Aby neseděl celý den, dělal si krátké pochůzky. Třeba k večerce, k parčíku u řeky, kam chodil občas krmit kachny zbytky tvrdého pečiva, k popelnicím za restaurací, kde onehdá našel rozbitý slunečník, co mu v létě tak dobře posloužil, a někdy jen tak stál na mostě a pozoroval okna svého bytu doufaje, že zahlédne svoji starou. Málokdy se mu poštěstilo, ale jednou spatřil chlupatá záda právníkova, po čemž pozorování zanechal. I tak se mu ten pohled nenávratně vryl do paměti. Nakonec si vytvořil rutinu, díky níž mu dny ubíhaly vcelku rychle. Kam ubíhaly, netušil. Stejně jako netušil, kam mířil on sám. Budoucnost začala být stejně relevantní jako lochneska – někdo v ní možná věřil, ale on ne.

Nejhorší byly večery. Nádraží se opět zaplnilo lidmi. Lidmi, kteří se vraceli domů. Domů k rodinám. Tehdy bylo Brožovi úzko a i víno najednou chutnalo jak šťovík a nemělo dost síly, aby mu pomohlo zapomenout – na život, na to, co bylo, ale především na sny, na to, co kdysi mohlo být, ale dnes bylo nenávratně ztraceno. Děti se v těch snech objevovaly často. Těšíval se, jak si jednou bude se svými caparty hrát, stejně jako si hrával se svou neteří, dokud se rodina jeho sestry nepřestěhovala a nepřestala s ním komunikovat. Jak šel čas, snů ubývalo. Shazoval je jako strom listí na podzim. Doufal, že bez jejich tíhy bude lehčí, šťastnější. Ale nebyl. Jako ten strom bez listí byl prostě jen... prázdný, holý.

A bylo to právě jednoho podzimního večera, kdy na něj tíha jeho bezútěšného údělu dopadala drtivěji než jindy a Broža se rozhodl, že víno je dobrý grunt, ale něco tvrdšího to jistí. Vydal se tedy za malebného soumraku provoněného spadaným listím k popelnicím za restaurací. Štěstí mu přálo, a tak po chvilce štrachání a hrabání objevil láhev ginu, ve které ještě zbývalo pár loků. Spokojeně si ji zasunul do podpaží a zamířil zpět na nádraží.

Uvelebil se ve své kartonové sedačce, a zatímco pozoroval, jak se pod tmavnoucím nebem rozsvěcují lampy a poslední cestující se trousí z lokálky směrem k východu, otevřel láhev. Chvíli převaloval tekutinu na jazyku a pak se zavřenýma očima polkl. Hmmm... Když oči znovu otevřel, aby zjistil, kolik v lahvi zbývá, s překvapením postřehl, že není sám. Několikrát zamrkal, aby se utvrdil, že ho zrak nešálí, a zaostřil na individuum, které se na něj usmívalo z blízkosti jednoho metru. Broža přišel o řeč. Tolik si zvykl, že si od něj ostatní lidé drží odstup – několik metrů a nejlépe proti větru – že si teď málem sám odsedl. Zachoval ale chladnou hlavu. Postava sedící vedle něj v tureckém sedu měla na hlavě turban. Uprchlík! pomyslel si Broža a vše hned začalo dávat větší smysl.

„Jestli hledáš něco k večeři, kamaráde, tak tě musím zklamat,“ řekl nahlas s náznakem lítosti. „Ale klidně tu můžeš přespat.“

Chlap v turbanu si zkřížil ruce na prsou, poklonil se a pravil: „Děkuji, pane, večeři nehledám a spát nepotřebuji.“

Broža si pomyslel, že jeho návštěvník se nějak rychle naučil česky, ale zeptal se jen: „Mno a co tu teda pohledáváš?“

„Jsem tu, abych ti splnil tři přání,“ oznámil mu s další úklonou chlap v turbanu a usmál se.

„Cože to?“

Broža si strčil prst do ucha a trochu tam s ním zakvedlal, než se naklonil blíž.

„Tři přání ti splním,“ opakoval chlap hlasitěji. Jeho úsměv trochu povadl a už se neukláněl, ale zato významně ukazoval na ruce tři prsty.

„Houby,“ odfrkl si Broža. „Proč bys to dělal?“

„Otevřel jsi moji láhev, to my džinové tak děláme.“

„Ty jsi džin?“ zopakoval nedůvěřivě Broža a přiblížil si k očím láhev, aby si ji mohl znovu lépe prohlédnout. Vypadala úplně obyčejně a vůbec ne jako objekt, do něhož by se dal nacpat ten chlap, co vedle něj seděl. Ani kdyby byl zkomprimovaný.

„Ano, jsem džin a mé jméno je Gin. K tvým službám, pane,“ uklonil se znovu chlap, co si myslel, že je džin Gin.

Broža se podrbal ve vousech.

„A jak ses dostal do týhle lahve?“ Nevybavoval si, že by Alladin našel úslužného ducha v láhvi s chlastem, ale kdo ví, jak to tehdy doopravdy bylo?

„Svět je plný záhad, pane,“ zazněla tajemná odpověď a Broža jen pokrčil rameny.

„Hm,“ udělal duchaplně a začal si vyklepávat starou deku, že jako půjde spát.

„Klidně se natáhni, kamaráde,“ vybídl bodře džina. „Jak vidíš, místa je tu dost.“

„Dnes si tedy nic přát nebudeš, pane?“

Broža se roztřásl sípavým smíchem, který kvapně přešel v záchvat kašle.

„Přát!“ zopakoval, když znovu popadl dech. „Já bych si toho přál!“

„Nu, jen do toho!“ pobízel ho džin Gin a tvářil se natěšeně.

„Hele, kručí mi v břiše – pořádnej hrnec guláše s hromadou knedlíků by neuškodil,“ zasmál se znovu Broža. Smích ho ale přešel ve chvíli, kdy džin luskl prsty a na zemi se objevil velký hrnec zakrytý poklicí. Broža nedůvěřivě poklici nadzvedl a vykulil oči. Hrnec byl skutečně plný guláše. Husté, voňavé omáčky s velkými kusy masa a knedlíky tlustými jak podrážka od sněhulí. Broža nelenil, vytáhl z kapsy plastovou lžíci, co před týdnem našel na chodníku u stánku s občerstvením, a začal se ládovat. Guláš byl vskutku vynikající, ať už se vzal odkudkoliv.

Teprve když byl hrnec z půlky prázdný, znovu ho zakryl poklicí a odsunul na později. Potom se otočil zpátky na chlapa v turbanu, co byl nejspíš vážně džin.

„Takže tři přání, hm?“ nadhodil rozšafně a spokojeně si poplácal pupek.

„Už jen dvě, pane,“ opravil ho džin. „Už víš, co si budeš přát dále?“

Broža zívl na celé kolo a ukázal světu slibně postupující paradontózu.

„Něco lepšího na spaní by to chtělo. V noci už je pořádná klendra. To víš, jak si kdo ustele, tak si lehne. Třeba takovej ten spacák jak na severní pól,“ zauvažoval. „To by bylo terno!“

Džin luskl prsty a Broža držel v ruce spací pytel tmavě šedé barvy. Nápis na etiketě, co visela na jezdci jednoho ze zipů, se chvástal samými superlativy a prohlašoval cosi o extrémních podmínkách.

„Hm,“ udělal Broža uznale, když se do něj soukal, „v tomhle bych klidně vyrazil i do Himalájí.“

Jak to dořekl, stočil se i se spacákem do kolečka jako larva a usnul.

Srpek měsíce visel přímo nad budovou nádraží, když Brožu jako vždy probudil projíždějící noční rychlík, který tu sice nestavil, ale rámusu i tak dokázal nadělat až až. Počkal, než vlak přejede, vyhrabal se z pelechu a šel se vymočit do houští naproti přes koleje.

Když se vrátil zpátky na svůj flek, chvíli zamyšleně pozoroval měsíc a drbal se na zadnici. Neměl chuť jít hned znovu spát. Zato na gin by se chuť našla. Sáhl po lahvi, otevřel ji a napil se. Tentokrát ho nepřekvapilo slyšet: „Tvé třetí přání, pane?“

Broža ve skutečnosti neměl v úmyslu si teď přát nic dalšího. Žaludek měl stále plný, až se mu kvůli tomu těžko spalo, v hrnci ještě zbývalo a zimou taky netrpěl. Přesto ale sotva se nadechl, džin mu skočil do řeči.

„Jistě si své třetí přání budeš chtít řádně rozmyslet, když je poslední. Tuším, že si vezmeš čas do rozbřesku, a teprve potom se rozhodneš. Máš přece jen na výběr z tolika možností! Neomezených možností...“

Džin na něj zpod turbanu vrhal významné pohledy, a tak Broža jen napůl přikývl a napůl pokrčil rameny.

„Proč by ne.“

Byl rád, že může svého návštěvníka trochu pozdržet a třeba i vtáhnout do nějaké konverzace. Dřív ho moc bavilo vést filosofické rozprávky s chlapama v hospodě, ale od té doby, co se stal rezidentem nádraží, cítil, že jeho komunikační dovednosti jaksi zakrňují, o schopnosti filosofovat ani nemluvě. To se holt stává, když člověk klábosí převážně sám se sebou.

Nevěděl, jak začít, a ticho už mu bylo dlouhé, a tak si odkašlal. A mlčel dál.

„Co bys ty řekl, že si mám jako ještě přát?“ zeptal se nakonec, když ho nic jiného nenapadlo.

Džin, který celou dobu trpělivě seděl v tureckém sedu s rukama složenýma v klíně, se zatvářil překvapeně.

„My nesmíme radit, to by pak neplatilo. Přání má být jen tvoje. Má odrážet nejhlubší touhy tvého srdce.“

A z nějakého důvodu hodil kritickým očkem po hrnci s gulášem.

„Hm, hm. A říkáš cokoliv, jo?“

„Cokoliv.“

Broža se bezradně podrbal ve vousech.

„No a co si tak lidi přejou?“

„Třeba palác.“

Broža si pohrdavě odfrkl.

„Lidi jsou hamižný. Kdyby si aspoň přáli dobře placenou práci, ve který nebudou muset nic dělat. Třeba jako v tý politice. Ale to ne.“

Džin na něj s křečovitým úsměvem poulil oči, jako by mu chtěl něco říct. Nejspíš, že ho bolí břicho. Brožu taky bolelo – z toho guláše.

„Kdybys potřeboval víš-co, tak tamhle naproti v křoví. Mám tu přísný hygienický pravidla. A kus toaleťáku se ještě najde,“ dodal hrdě.

Džin neodpověděl, a tak se mezi nimi opět na dlouho rozhostilo ticho.

„Je fajn mít kamaráda,“ nadhodil najednou Broža. „Víš, někoho na povídání. Někoho, kdo bude smutnej, až umřu. Jo, člověk po sobě chce něco zanechat. Ale po mně tu zůstane jen tahle hromada harampádí a kadidůlek v křoví. Ani pes neštěkne. Možná těm kachnám se zasteskne, ale jinak...“

Mávl rukou a znovu upil z lahve.

„Vidím, že ti vrtá hlavou, jak bys mohl zvrátit svůj neblahý osud,“ nabídl džin nápomocně.

Broža na něj zamžoural.

„Ale ne, jen si říkám, kdo tu pak ten bordel uklidí, až budu já prdět do hlíny. Ne že bych teď prděl někam jinam.“

„Hm, takže přemýšlíš, jak bys mohl prospět světu!“ pokračoval spěšně Gin. „To je skvělé! A jaké štěstí, že máš ještě jedno přání, které...“

„Nemáš cigáro?“ přerušil ho Broža, jehož to filosofování začínalo nudit.

„Nikoliv,“ ozval se džinův opatrný hlas. „A určitě to nebude tvé přání!“

„A proč by ne?“ podivil se Broža.

„Rozbřesk!“

„A no jo pořád. Beztak už bude za chvíli.“

Kývl směrem k východu, kde nebe skutečně začínalo blednout.

„Hele,“ začal najednou se škodolibým úsměvem na tváři, „co kdybych si přál, aby moje stará našla v posteli tarantuli? To bys taky dokázal?“

„Já dokážu splnit jakékoliv přání,“ odvětil džin slabě. Broža měl dojem, že se snad o jeho přítele pokoušejí mrákoty, a přemýšlel, jestli mohou džinové trpět na tlak.

„Tak jo, tarantuli,“ pokyvoval spokojeně, ale pak se zamračil. „Anebo radši né. Ten její právník je tak chlupatej, že by stejně nepoznala rozdíl.“

„A co kdyby sis přál něco... ehm... konstruktivního... pro sebe,“ pípl džin.

„Konstruktivního? Jako že něco ze stavebnin?“

Okolním šerem zaznělo rezignované zamručení.

„Co bručíš? Koukej, už svítá. Za chvíli se mě zbavíš. Ale teď kušuj a dívej se,“ napomenul džina. „Už jdou.“

A skutečně, na nástupiště se začali trousit první lidé – jeho dobří známí. Sledoval pohledem rusovlásku s dcerkou. Holčička si včera nesla plyšového hada. Dnes v ruce držela porcelánové prasátko a vesele poskakovala a tahala za ruku matku, která ji jemně napomínala, ať tolik neskáče a nekřičí. Pár lidí stojících okolo po dítěti vrhalo káravé pohledy, ale většina se věnovala novinám nebo mobilním telefonům a nedala se vyrušovat. Najednou prasátko vyklouzlo a spadlo na zem. Na oprýskaných dlaždicích starého nástupiště se rozletělo na milion kousků. Holčička začala srdceryvně plakat, jako by se jí právě zhroutil celý svět. Matka ji objala a začala utěšovat, zatímco ostatní kolem nich stále zírali do papírů a obrazovek.

Broža to celé sledoval a povzdychl si. Jak moc by si takovou holčičku přál! Klidně i s maminkou. Děvčátko se zatím začalo pokoušet posbírat všechny úlomky a zarytě maminku přesvědčovalo, že prasátko určitě půjde slepit. Matka držela v dlaních hrst střepů a tvářila se bezradně.

Broža do sebe s dalším povzdechem obrátil zbytek ginu a řekl: „Přeju si, aby bylo to prase zas celý.“

Vyslovil to dřív, než ho džin stačil přerušit. A tak ten jen luskl prsty a zmizel.

Holčička přestala okamžitě plakat a ohromeně hleděla na prasátko, které leželo v matčiných rukách jako nové. Ona i její maminka radostně švitořily jako ptáci za letního rána. Nedokázaly pochopit, jak se to mohlo stát. Broža to vše sledoval a usmíval se pod vousy. Pak přijel první vlak, naložil všechny cestující a znovu odjel. Nádraží bylo prázdné. Broža osaměl.

Odložil prázdnou lahev od ginu, podrbal se na zadnici a znovu se uvelebil v pelechu, aby dohnal, co v noci zameškal.

O autorovi:

Lucie Ortega se narodila v Praze roku 1985. Vystudovala ekonomii, aby zjistila, čím se živit nechce, a raději se začala věnovat rozvoji a vzdělávání dospělých – především formou koučinku a zážitkové pedagogiky. Pod pseudonymem Lorena kreslí fotorealistické portréty. Ráda cvičí jógu a zajímá ji psychologie, mytologie a pár dalších věcí končících na –ie. Psaní se jí drží už dlouho. Většina jejích děl se nese ve stylu magického realismu nebo fantasy. Je autorkou několika povídek a psychologického fantasy románu Strážci Pečeti a navazujících dílů. Když zrovna nepíše ani nekreslí, tráví čas s rodinou v přírodě nebo na cestách.

www.lucie-ortega.cz

Mezi řádky

Monika Fišerová

Tlumené světlo lampičky šplhalo po zdech pokoje a rozhánělo tmavé stíny do všech jeho koutů. Ticho protínalo rychlé a pravidelné cvakání kláves psacího stroje. Petrovy prsty s napětím kličkovaly mezi úhozy, úprkem mířily ke svému cíli. Neztratit dech, vydržet. Poposedl, aby ulevil tělu ztuhlému v křeči, dřevěná židle pod ním zaskřípala. Zatnul zuby, poslední slova se skládala hůř. Nakonec ale zapadla, prolnula do sebe tak, jak potřeboval. Klapot zpomalil v úlevné ťukání, až umlkl úplně. Dopsal to. Šepot slov v jeho hlavě zmizel. Vážně to dopsal! Spokojeně se opřel a očima se zastavil na poslední větě. Konec, čekající na své narození měsíce, se před ním vyzývavě rozvaloval na závěrečných stranách. Poslední čtyři slova, která se tvářila jako naděje otevřená všemu.

Asi potřeboval její přítomnost, aby to zvládl dokončit. Text, který mu tak dlouho unikal, se vrátil spolu s Marií. Byla jeho múza i smrt.

Objal ho zvláštní smutek, protože konce jsou vždycky trochu smutné, když jim to dovolíme. Úleva ale byla silnější. Jediným douškem dopil whisky, co stála na jeho stole celý večer téměř netknutá. Zasloužil si ji. Cítil její pálivou stopu krkem do žaludku a druhou – otupující – do mozku. Alkohol je prý nástrojem spisovatelů. K ochromení pragmatické mysli a zachycení příběhů, co pulsují životem kdesi hluboko za ní. Na něho ale působil opačně. V alkoholovém opojení mu slova přišla zbytečná a prázdná, bylo jich všude kolem až příliš mnoho. Dotírala ze všech stran. Svět byl přehlcený slovy a každý za nimi viděl svůj vlastní úhel pohledu. On také. I Marie. Před několika měsíci se k němu tiskla, šeptala o lásce a pak odešla. Asi jejím slovům rozuměl špatně. Dolil si whisky. Mohl si dovolit další sklenku, přece to konečně dopsal.

Protáhl ztuhlé paže, cítil, jak se jeho tělo pomalu probouzí z křeče. V tiché místnosti se ozývaly tóny, které do té doby nezachytil. Tlumené melodie noci. Šepot slov, co se nesl ze svazků srovnaných ve staré knihově u zdi. Miloval knihy. Příběhy vzdálených světů, které byly mnohem blíž, než se mohlo zdát, protože v každém z nich našel kousek sebe. Lidé čtou knížky, protože se jich dotýkají. Sbírají s nimi střípky svého já – ukryté v hlasech cizích autorů, jako by byly jejich vlastním. Srovnané hřbet ke hřbetu v symetrickém zástupu na polici vytvářely systém. Bezpečí a útěchu. Dávaly mu smysl poskládaný z útržků každé z nich, který mu jinak v životě tolik chyběl. Nahrazovaly mu matku, která zemřela, i otce, kterého nikdy nepoznal. Doplňovaly skládačku jeho osobnosti a absenci jistot, ukradené minulostí. Nahrazovaly mu Marii. Ona bolestně vystavěné uspořádání opět nečekaně rozjitřila, když se včera objevila za jeho dveřmi.

Bylo po osmé večer. Zrovna se chystal posadit k psacímu stroji, tak jako každý den. Pravidelný řád, který si nastavil a snažil se ho dodržovat. Většinou byl stejně k ničemu, protože počet zmačkaných papírů dalece převážil ty, které zaplnil slovy až do konce.

Otevřel dveře, málem ji nepoznal, vypadala jinak. Možná za to mohlo její opálení nebo vlasy, které byly o kousek delší. A světlejší – každé léto jí je vyšisovalo slunce. Volné pánské tílko měla zastrčené v džínových kraťasech. To se nezměnilo, pořád se schovávala v oblečení o poznání větším, než byla ona sama. Svůj půvab stejně nezakryla. Alespoň před ním ne, vnímal ho vždycky. Ve všech těch ránech, kdy odcházela do koupelny v jeho velikém tričku na nahém těle. I v představách, když tu nebyla. Ale teď tu je. Na jejím prsteníčku svítil bílý proužek po prstýnku, asi ho sundala před příchodem, hloupé gesto. Všimla si toho pohledu, hned jak vkročila dovnitř, a strčila ruku přistiženě do kapsy.

„Proč jsi přišla?“ Podíval se na ni tvrději, než zamýšlel, aby skryl překvapení, co kroužilo jeho žaludkem.

„Chtěla jsem vidět, že se máš tak dobře, jak jsi mi psal...“ usmála se. Pramen vlasů se jí uvolnil do obličeje. Měl chuť se ho dotknout, shrnout ho za ucho a líbat ji. Už je to tak dlouho, co cítil její polibek. Stiskl zuby, na čelisti mu vibrovaly svaly.

Otočil se ke kuchyňské lince. „Dáš si víno?“

„Jo, dám. Díky.“

Vytáhl tmavou sklenku na tenké stopce, co byla zastrčená vzadu ve skříni. Neměla ji ráda, ale jiná se použít nedala. Rozhlédl se po chaosu na lince. Kdyby věděl, že přijde, připravil by se na to.

„Píšeš tu knihu?“ Zvedla popsanou stránku z neuspořádané hromady listů na stole vedle psacího stroje. Znělo to spíš jako konstatování než otázka.

„Nalezněte, co milujete, a nechte se tím zabít!“ Věnoval jí dvojznačný pohled.

„Cože?“

„Charles Bukowski.“ Usmál se pro sebe a nalil jí víno. Sobě whisky.

„Aha.“ Položila list zpátky a otočila se k němu. „Pořád se zlobíš?“

„Ne, proč?“

„Nevím, něco ve tvých odpovědích na zprávy... Myslela jsem, že už je to za námi.“

„Za námi?“ Došel až k ní, aby jí podal sklenku. Tak blízko, že se jejich těla téměř dotýkala. Zvedla k němu oči a on se do nich nehnutě díval. Úzký prostor mezi nimi naplnily vzpomínky, blízkost společných let, kterou těch pár měsíců odloučení přepsat nestačilo. Zdvihl ruku a pohladil ji po tváři. Palcem sklouzl k jejímu rtu. Pouhá představa polibku dokázala v jeho nitru vykřesat elektrizující touhu. Přelévala se tenkou škvírou mezi jejich těly a rozpíjela do prostoru. To odloučení ji jen znásobilo. Věděl, že ona to cítí stejně.

Do ticha se ozvala protivná melodie. Telefon v její kabelce se nervózně rozvibroval. Omluvně se na něho podívala, vtiskla mu sklenku zpět do ruky a rozběhla se na chodbu pro mobil.

„Proč jsi tady, Marie?“ zeptal se znovu, když si vyřídila hovor s matkou.

„Chyběl jsi mi.“ Přešla zpět k němu.

„Mohla jsi zavolat, že přijdeš.“

„Rozmluvil bys mi to...“

Podívala se směrem k hromádce listů na psacím stole. „Povíš mi ten příběh?“

„Proč?“

„Protože bych ho chtěla znát,“ podívala se na něho přes okraj sklenice a sedla si na gauč.

„Je o holce, která opustila kluka bez jediného slova.“ Opětoval jí pohled a neuhnul.

„Třeba už byla slovy přehlcena?“

„Proč jim teda pořád přikládala takový význam?“

„To já nevím. Je to tvoje kniha.“ Vyzývavě ho pozorovala. „Možná ji tak dlouho odháněl, až odešla?“

„Neodháněl ji. Jen zrovna potřeboval psát! Ale ona to nechápala.“

„Třeba proto odešla, aby měl prostor...“

Ironicky se ušklíbl. „Nebo to prostě zmizelo. Znáš to, láska, vztah, kompromisy, co umí narůst do obludných rozměrů.“

„Vztahy nebývají dokonale uspořádané, Petře, trčí z nich nitky...“ Položila sklenku na stůl, vstala a přešla k němu. Z trička mu sundala pomyslné smítko. Nebo nitku? Usmála se tomu. Vzdálenost mezi nimi se znovu zkrátila. Byli jako dvě planety neustále obíhající kolem sebe, než dojde k jejich nárazu. Buď splynou v jednu, nebo vybuchnou. Dotkla se ho, aby zjistila, že to cítí stejně. Sklonil se k ní, pořád to tam bylo. Polibek smazal měsíce její nepřítomnosti a rozpačitých zpráv v útrobách telefonu. Přepsal všechen vztek a hádky, co byly stejně zbytečné jako ta poslední, kdy po ní hodil svůj snubní prstýnek a trefil dveře, jež se právě zavřely.

Dokud je dnes neotevřel. Židle zaskřípala do ticha, když se otočil, aby se přesvědčil o její přítomnosti. Pořád tam byla. Ponořená v pravidelné melodii dechu. Spánkem uvolněný obličej, zorničky za zavřenými víčky neznatelně kmitaly. Asi se snažily zachytit tvary snového světa pohledem obráceným dovnitř. Svěšený koutek úst ke straně, na níž se její spící tvář propadala do polštáře. Chtěl se jí dotknout. Přitisknout k sobě její sny a vmáčknout ji do vět mezi začátek a konec. Uvěznit do příběhu, který bude plný nových kompromisů. Schoulenou drobnou postavu pod chlupatou dekou, kterou si koupili, když zařizovali tenhle byt.

Než usnula, stihla přečíst jen několik stran jeho rozepsané knihy.

„Jak to skončí?“ zeptala se zvědavě.

„Konec jsem ještě nenapsal.“

Za oknem se mihly první střípky paprsků, rozespalé oranžové záblesky se trhaly v žaluziích na okně a dopadaly na její spící tvář a popsané listy rozložené po gauči. Úlomky světla se proplétaly Mariinými vlasy a vytvářely stínové mapy na jejím obličeji. Jako by zkameněla v nekonečném prostoru mezi napsanými řádky a svítáním.

Otočil se zpět ke stolu a vytáhl poslední stránku uvězněnou za válcem psacího stroje. Konec. Čtyři slova, která se tvářila jako naděje otevřená všemu. A pak přišlo ráno... Slunce se objevilo na obzoru a zalilo pokoj probuzením. Někdy je konec začátkem příběhu.

O autorovi:

Monika Fišerová se narodila roku 1982 v Brně – na půli cesty mezi Jižní Moravou a Vysočinou – kde střídavě bydlela a žije doposud. Vystudovala obchodní akademii, pracovala jako asistentka obchodu ve vinařském podniku a v současné době působí jako manažerka úklidové firmy. Literatura ji přitahovala od dětství, jako malá si psala a ilustrovala pohádky, v dospívajícím věku tvořila poezii do šuplíku a celý život si vede osobní myšlenkové deníky. V současnosti pracuje na prvním románu. Ve volném čase se věnuje rozmanitým výtvarným technikám, kde převládá textilní a akrylová malba.

www.facebook.com/MonaCreative

Tak trochu sentimentální...

Petra Langová

Čtyři ráno. Žádná sláva.

Cigáro a hořká káva.

Zvuky zvenčí, jichž se lekám,

vztek, že tu jak husa čekám,

až zazvoníš u mých dveří.

Sen, co mu jen blázni věří.

Tři roky a osm neděl.

Jestlipak jsi tenkrát věděl,

že to tajné rande v lese

na tolik let protáhne se?

Že z něj bude (říkám skromně)

láska jak trám. Aspoň pro mě.

Vzpomínáš...? Jsem prý tvůj osud.

Já té frázi věřím dosud.

Proč si lžu, fakt nemám šajn,

že je nám dál strašně fajn.

Žádná ONA. Žádné hádky.

Že se ke mně vrátíš zpátky.

Že to spolu zvládnemʼ přeci...

Panebože, to jsou kecy.

Čtyři dvacet. A co pak?

Pořád čekat na zázrak...?

Blíží se nám rozednění.

Další kafe. Líp mi není.

Nechme být to trapné včera.

Nejvyšší čas na bechera!

Snad po třetím frťanu

jednou provždy přestanu

brečet a psát tyhle cinty.

Konec.

I když bez pointy.

O autorovi:

Petra Langová se narodila roku 1974 v Jablonci nad Nisou, kde žije dodnes. Kromě psaní, kterému propadla už v útlém věku, je i nadšenou fotografkou, milovnicí zvířat, filmů, oldies hudby a kvalitního čtiva. Na svém kontě má zatím dvě vydané knihy pro ženy – Příběh Ty a já a Blues opuštěné postele, několik písňových textů a sbírku básniček, schovanou už dlouhá léta v šuplíku. Momentálně zkouší prorazit se svým novým počinem, esotericky laděným společenským románem Made in Heaven.

Válečná hrdinka

Rosana Zvelebilová

Zastávka u Brna, Česká republika, 8. 1. 2019

Hana si všimla, že Ema má na učebnici „Sociologická teorie genderu“ nenápadně položený mobil a surfuje po netu. „Hele, ty se neučíš!“

„A ty snad jo?“ Ema byla u Hany poprvé a rovnou tam měla přespat. Už se docela nudila. „Máš tu něco k pití?“

„Copak nebudeme celou noc šprtat?“ Kvůli Eminu zklamanému výrazu v obličeji zalovila v paměti. „Možná babka bude mít nahoře schovanou vodku.“

Ema se podívala na hodinky. „Myslíš, že v půl dvanáctý bude tvoje babička ještě vzhůru?“

„Zlata není moje babi. Je to sestřenka dědy, takže něco jako prateta, ale říkáme jí babka,“ zvedla se a smetla ze sebe drobky pizzy. „A doufám, že spí. Pojď, mrkneme se.“

Otevřela dveře podkrovního bytu a pach stařešiny ji praštil do nosu. Začala šmejdit po místnosti. Otevírala skříňky z padesátých let plné knih, starého povlečení a nepotřebných krámů.

Ema se nejprve zdráhala vstoupit k cizí paní a jen se rozhlížela po chladné místnosti se zašlými tapetami, prošoupaným kobercem a opotřebovanými křesly. Nakonec neodolala a vešla, aby si mohla časem zapomenutý pokoj prohlédnout. „Tohle je cool!“ vytáhla mobil a vyfotila si plazmovou televizi, přes kterou byla přehozená háčkovaná dečka.

„Si blbá...“

„Kámo, čum!“ ukazovala na sametovou nástěnku plnou vojenských vyznamenání a otevřela dřevěnou krabičku, ve které bylo několik dalších medailí, ústřižky novinových článků a černobílé fotky. „Byla docela fešanda!“ vytáhla fotografii z vrchu, na které mladá blonďatá žena stála před šedým pozadím v uniformě Rudé armády. Vypasovaný kabátek s medailemi, šerpa přes rameno a sukně pod kolena jí vážně slušely.

Hana probírala bednu plnou prázdných zavařovaček a vratných láhví, bohužel prázdných. „Je to pošahaná komunistka, nech to bejt.“

„To je nějaká úcta ke stáří? Určitě je to válečná hrdinka, zasloužila se o naši svobodu, a ty takhle!“ Ema to myslela trochu ironicky. Všechno nadšeně fotila a nezapomněla ani na selfie s Hanou. „Hele, nacista!“ všimla si zarámovaného pomačkaného obrázku ve skleněné vitríně. Mladý muž měl světlé pronikavé oči, byl hladce oholen a dle uniformy se jednalo o nějakého důstojníka. „To byl určitě její milenec!“

„Ty vole, nesnášela Němce, chápeš? Hlavně se o tom s ní nebav, kdybys ji někdy potkala. Mlela by o tom půl dne.“

Ema zajásala. „Hele, ale to by se mi hodilo do seminárky, ženská v armádě! Víš co, popsat, jak to měla těžký, aby dostala všechny ty medaile, a co pro to musela udělat. Možná by z toho mohla bejt i bakalářka.“

„Blbko, ještě nemáš ani první semestr, a už plánuješ bakalářku?“ Rozhlédla se s rukama v bok a povzdychla si: „Ty vole, žádnej chlast tu není...“

V ložnici se rozsvítilo a ozvalo se rozmrzelé: „Jestli jste od gestapa, tak jdete pozdě, válka už skončila, pitomci!“

„Skončila už dávno, babi. To jsem já, Hanička.“

Rozletěly se dveře a v nich stála pětadevadesátiletá stařena v bílé noční košili. Hlavu jí zdobily šediny a místo jedné nohy měla protézu. „Kdo?“ zamžourala na ni.

Hana pohodila hlavou a teatrálně protočila panenky. „Pojď, jdeme,“ chytla Emu za ruku a táhla ji ke dveřím.

Emě bylo trapně, že ji vzbudily. „Promiňte, jenom jsme hledaly nějaké pití.“

„Když nemůžeš nepřítele zastřelit, tak si s ním dej vodku,“ zamumlala a zašla do ložnice.

„Pojď už,“ Hana přešlapovala ve dveřích.

„Počkej, třeba nám něco dá. Tyhle babky mladý vždycky podělí.“

„Stojí ti to za to? Budeš muset poslouchat nějaký bláboly.“

„A ty chceš bejt celou noc na suchu?“

Zlata vyšla z ložnice a skutečně přinesla láhev finské vodky a tři porcelánové hrnečky se zeleným vzorem.

„Vidíš, říkala jsem to,“ mrkla Ema.

Stařenka se posadila do křesla a roztřepanýma rukama nalila, pak ze sekretáře vytáhla popelník a připálila si.

Hana začala máchat rukou. „Nesnáším kouř, pojď, pudem.“

Ema ani neodpověděla a sedla si do křesla naproti Zlatě. „Tak děkuju,“ chopila se hrnečku.

Hana si s nechutí přinesla židli a připojila se k nim, připadalo jí neslušné nechávat tam kamarádku samotnou.

Babka se, jak Hana očekávala, pustila hned do vyprávění, jak s nepřítelem popíjela vodku. Znělo to, jako by se to stalo před pár hodinami.

Varšava, Polsko, 9. 7. 1945

Lezla jsem po čtyřech v úzkém proudu splašků. Fuj, to je hnus, pomyslela jsem si. Odřená kolena a holiny plné bahna se daly vydržet, ale zapíchalo mě v podbřišku a tělem se mi rozlilo podivné slabo, které jsem dobře znala. Do háje, a ještě ke všemu to dostanu. Co to bylo za nápad, chodit kosit Němce, zrovna když to mám dostat?!

Zpočátku jsem se pořád ohlížela, jestli mě příslušníci Wehrmachtu nepronásledují, ale nejspíš se jim nechtělo zacházet tak daleko. Sakra, normálně se dá v těch kanálech chodit, to jsem musela vlézt zrovna do tak blbýho... Nic jiného mi nezbylo, když jsem před nimi utekla do slepé uličky. Aspoň, že chlapi z jednotky zdrhli včas, když jsem velela „ústup“.

Redukovat nacisty mě bavilo, připadala jsem si důležitá. Byl to příjemný adrenalin, prohledávat domy a sem tam nějakého vojáka vyšťárat a odprásknout. Důstojníky jsme samozřejmě vodili na velitelství, pokud to šlo. Částečně to byla satisfakce za jejich zločiny, ale hlavně mě těšila dobře odvedená práce. Proč jich tam bylo tolik? Měli po válce zdrhat, ne se shlukovat v troskách, stále jsem se divila, že nás překvapila přesila.

V kapesní svítilně bylo potřeba šetřit baterii, takže jsem ji používala jen u křižovatek a na kompas, abych zkontrolovala, že si držím směr na východ, tedy do centra Varšavy. Tohle mě nebaví, kam až ten kanál vede? Posvítila jsem do nekonečného tunelu, ze stran přitékaly splašky, všude byla olezlá plíseň a občas mi přes cestu proběhl potkan. Když se o mě v naprosté tmě jeden otřel kožichem, dost mě to vyděsilo. Sice jsem nezakřičela, ale hrklo ve mně a srdce se mi rozbušilo až v krku, musela jsem to chvíli rozdýchávat.

Po nějaké době jsem uslyšela šustění a šplouchání, jako bych v kanále nebyla sama. Zarazila jsem se a ani se nehnula. Zatajila jsem dech a poslouchala, jestli je to potkan, nebo něco jiného. Bylo naprosté ticho a posvítit jsem se neodvažovala. Krev mi tepala v uších a hrdlo se mi sevřelo. Dala jsem na svůj instinkt a potichu vytáhla zbraň.

Ozvalo se lámanou polštinou: „Je tam někdo?“

Polil mě studený pot. Prvotní nápad byl stisknout spoušť. Co když je tam zatáčka? Jenom bych na sebe zbytečně upozornila a ten chlap může střelbu opětovat! Polák to není. Kruci, takže nějaký Němec mi leze naproti.

„Nechci se s vámi potkat, takže se otoč a lezte zpátky,“ odpověděla jsem německy. Hned jsem si uvědomila chyby ve větě a doufala, že ho oklamu aspoň ženským hlasem.

„Nemůžu, jsem na útěku.“

„Před rudoarmějci?“

Chvíli váhal. „Nechci vám na to odpovídat, co když jste jednou z nich?“

Doufala jsem, že z MÉHO tunelu zmizí nebo se naivně připlazí a já ho odprásknu, abych mohla pokračovat v cestě. Nastalo ticho. Sakra, tak polez, ať tě můžu sejmout. Nejspíš měl strach a nečekal, že tu na někoho narazí. Do prdele, co teď?

Ozvalo se šustění, asi se posadil. Pak promluvil: „Předpokládám, že ani jeden z nás tady v tom kanále nechce umřít a ani přelézat mrtvolu toho druhého, takže navrhuji příměří bez ohledu na to, za koho bojujeme, a jestli jsme vojáci, nebo civilisté...“

„A jak to chceš provést?“ přerušila jsem ho.

„Prostě si slíbíme, že po sobě nebudeme střílet, vyhneme se tu nějak a každý bude pokračovat svým směrem.“

Jo, ty si myslíš, že jsem tak blbá, abych ti uvěřila, nacisto hnusnej? Ruka s revolverem se mi třásla.

Rozsvítil baterku, čímž učinil první mírový krok. Viděla jsem jen jeho nohy, skutečně byl za zatáčkou. Tak to budu muset blíž, abych ho trefila, opatrně jsem se přiblížila a dodávala si odvahy.

„Myslím to vážně, nebudu po vás střílet. Budu rád, když moji nabídku přijmete.“

Mlčela jsem a stále usilovně přemýšlela, jestli zaútočit, nebo se tomu náckovi prostě vyhnout a doufat, že mi neublíží. Byla jsem vynervovaná, celá se třásla a před očima se mi objevily mžitky. Takhle blízko smrti jsem snad ještě nebyla.

„Zvu vás na cigáro,“ vyštrachal krabičku a natáhl s ní ruku.

Jeho prudkého pohybu jsem se lekla a stiskla spoušť. Kulka se jen zarazila do zdi. On palbu opětoval mým směrem, dvakrát minul, potřetí mě zasáhl do lýtka těsně nad kotník. Tělem se mi rozlila neuvěřitelná bolest.

„Au, au, au,“ rozbrečela jsem se a pevně si tiskla ránu, která začala hned krvácet. Zhasl, tak jsem aspoň všechnu tu krev neviděla.

„Trefil jsem vás?“ ozval se.

Ne asi, brečím si tu jen tak. „Táhni do hajzlu ty nacistický prase!“ zakřičela jsem.

„To máte za to, že nedodržujete dohodu.“

„Vypadni!“

Čekala jsem, že bude zase střílet a dodělá mě, měla jsem co dělat, abych udržela svoji zbraň v ruce. Srdce jsem měla až v kalhotách a skrz bolest mi začínalo být jedno, jestli se ubráním, nebo zdechnu.

Dle zvuků začal lézt za mnou, marně jsem vystřelila někam do zdi, pak mi revolver sebral a hodil ho za sebe. Žbluňknul do sraček a já jsem byla naprosto bezbranná. Celá jsem se třásla, do očí se mi draly slzy a rusky jsem nadávala.

Když byl u mě, rozsvítil baterku. Očekávala jsem, že mě hned zastřelí, místo toho mě sjel pohledem, vytáhl šátek a rázně mi omotával ránu, aby ji zaškrtil. U toho křičel, až prskal: „Mám už toho dost, celý týhle podělaný války!“ zněl přesně tak, jak jsem od nacistů znala. „Chci jenom utéct pryč od toho všeho. Copak tohle svinstvo nikdy neskončí? Kam se poděl zdravý rozum a lidskost?!“

Už jsem ani nenadávala, vytáhla placatici s vodkou a pořádně se napila. Na nic se neptal, vytrhl mi ji z ruky a trochu nalil na ránu. Šíleně to zaštípalo, až jsem se zkroutila a hlasitě vykřikla.

Pak si sám lokl. „To je síla!“ oklepal se a vrátil mi ji zpátky.

Během pár hltů jsem ji dopila a docela to pomohlo.

Posadil se naproti mně a jen utrousil: „Scheiße.“

Vytáhl cigarety a připálil si. Natáhla jsem ruku, tak mi jednu nabídl a připálil i mně. Pozorně jsem si ho prohlédla. Byl špinavý, uřícený, zarostlý vousy a nejspíš docela dlouho nespal.

„Takže poručík,“ konstatovala jsem.

„Leutnant Erich Rott,“ představil se.

„Zlata,“ odpověděla jsem stroze. „Stejně budou všichni němečtí důstojníci viset.“

„Proč myslíte, že utíkám? Docela jsem se trefil, když jsem myslel, že jste rudoarmějka. Tohle vaší armádě závidím, my tam žádný ženský nemáme. Ale vy nejste obyčejná vojanda,“ ukázal na moje frčky, „to je poručík? Moc se v těch vašich hodnostech nevyznám.“

„Podporučík. Povýšili mě díky skvělé němčině.“

„Zase tak skvělá není, máte ruský přízvuk a plete se vám tykání a vykání.“

Zamračila jsem se. Takže mě bude kritizovat nějakej blbej nácek. Proč už nevypadne?

Kouřili jsme a sledovali jeden druhého. Byla jsem opilá, ale bolest se mi podařilo trochu utlumit. Raději jsem už nic neříkala, vypadalo to, že mě nezabije, tak jsem ho nechtěla provokovat. Jen jsem doufala, že už nepromluví – strašně mě sral a bála jsem se, že řeknu zase něco jízlivého.

Jenomže on si očividně chtěl povídat. „Ještě, že už ta válka skončila. Proč jste nepřišli povstalcům na pomoc? Mohl být konec dřív,“ zeptal se s vyčítavým tónem.

„A co vy, vás bavilo vraždit tisíce civilistů a srovnat Varšavu se zemí?“

„No, nebyl jsem z rozkazu Himmlera moc nadšený, ale co jsem měl dělat? Kdybyste místo dýchánku u Pragy zasáhli, nemuselo k tomu dojít.“

„A ty bys byl mrtvej, hovado,“ utrousila jsem rusky. „Stejně budeš viset jako prase!“ přecedila jsem přes zuby.

Začal se smát. Teď jsem nevěděla, jestli mi rozuměl, nebo ne.

„Co ti přijde vtipný?“

„Že používáte hlášku, kterou vymyslel Hitler, ‚hänge sie wie Schweine auf‘, a rusky to zní fakt legračně.“

Zatnula jsem zuby a spolkla další trefnou odpověď na Hitlerovo fiasko, abych ho nenaštvala.

Svítilna začala poblikávat. Uhasil nedopalek ve splaškách a prohlédl si mě.

Teď přemýšlíš, jestli mě zastřelit, co? To by ti bylo podobný, nácku pošahanej.

Zhasl a podle zvuků se odplazil kanálem tam, odkud jsem přišla.

Zastávka u Brna, Česká republika, 9. 1. 2019

Hana se podívala na hodinky a předstírala, že je z vyprávění znuděná. „Už je po půlnoci, půjdeme k sobě.“ Ve skutečnosti ji příběh docela zaujal – věděla jen, že babku o nohu připravil nacista, ale podrobnosti neznala.

„No jo, Erich Rott,“ stařena zasněně pohlédla na zarámovanou fotografii.

Ema se otočila, aby si obrázek znovu prohlédla. „To je on? Proč ho tady máte vystavenýho?“

„Je to fešák.“ Od skoro stoleté babky to znělo téměř chlípně. „Tuhle fotku jsem našla na bývalé základně ve Varšavě, nosila jsem ji pak jako talisman,“ poplácala si na hruď, kde bývá náprsní kapsa, „pěkně u srdíčka.“

„Byla jste do něj zamilovaná?“ Ema stále nechápala její vztah k muži, který ji zmrzačil.

„Hm,“ zamyslela se nad záludnou otázkou, „svým způsobem jsem ho měla ráda. Díky němu jsem měla takový úspěch. Na všech těch oceněních má nemalé zásluhy.“

„Povězte mi, to mě zajímá...“ Ema se k ní naklonila, „měla jste to jako žena v armádě těžké?“

„No tak,“ Hana ji pokárala za nevhodnou otázku, „Ema je na gender studies...“ snažila se vysvětlit zmatené babce.

„Co je to džendr?“

Ema si poposedla: „Zabýváme se rozdíly mezi muži a ženami, jak k nimi přistupuje společnost a jak to ženy mají těžké v některých oblastech.“

„Takový hovadiny se dneska učí? K čemu je to krucinál dobrý?“ přerušila ji.

„Třeba to pomáhá ženám, aby se prosadily tam, kde je více mužů,“ začala se zastávat svého oboru. „Často jim v tom chlapi brání a neberou je. Proto bych ráda věděla, co všechno jste musela udělat, abyste takhle povýšila,“ po očku sledovala fotografii nacisty a přemýšlela, jak ji mohl příslušník nepřátelské armády pomoct v kariéře.

„Milá zlatá, ty tvoje džendry jsou naprostá pitomost. Rozdíl mezi ženskou a chlapem je jasný – chlap má ptáka a ženská pipku. A v armádě je úplně jedno, co máš v kalhotách. Když jsi důstojník, musí tě jednotka poslouchat.“

„No tak ale měla jste nějaké ambice, když jste vstoupila do armády, ne? Ukázat, že vy, jako žena, dokážete to, co ostatní muži...“

„Ani hovno. Nic jinýho mi nezbývalo. To víš, že bych raději seděla doma na kanapi, ale holt mě naverbovali. Bylo mi úplně jedno, jestli povýším nebo dostanu ocenění, válka je spíš o tom, aby člověk přežil.“

„Ale něco jste dokázala, jinak byste neměla tolik medailí.“ Ema začínala být zklamaná, že její otázky mířící na nerovnost mužů a žen nedopadají na úrodnou půdu.

„Já ti něco povím, holčičko,“ připálila si další cigaretu a nalila vodku do hrnečků, „když makáš svědomitě, poctivě a nadšeně, dostaneš se daleko. Vedení má rádo, když uděláš něco navíc, jsi iniciativní a kreativní. To platí pro jakoukoliv práci, i pro vojáky. A je úplně jedno, jestli jsi baba, nebo chlap.“

Začala zase vyprávět, jako by se to událo včera.

Varšava, Polsko, 13. 9. 1945

Veřejné popravy mě docela bavily, připadala jsem si důležitá, když jsem velela „připravit, namířit a pal!“ Taky jsem u Poláků sklízela respekt a obdiv.

Já jsem se s ní pustila do řeči: „Jak dlouho tu je?“

„Asi dva měsíce.“

„Prosím!“

Láska v dobách cholery, lepry a taky trochu kurdějí