Energia lásky našla ku mne cestu

alebo Ako som prežila rozpad svojho života a našla nový

Natália Szunyogová

Časť 2.:

Stretnutie

Úvod

Verejné tajomstvo, o ktorom každý u nás hovorí.

Počet ľudí s rakovinou rastie. Rastie  aj počet iných ochorení, ako aj psychických problémov. Môžeme sa poďakovať všetkým znečisťovateľom. Chemickí vojaci sú ukrytí vo vode, ktorú pijeme, v potravinách, ktoré konzumujeme, vo vzduchu, ktorý dýchame, chemickí vojaci sú všade. Pomaly a smutne kráčame v objatí trojuholníka smrti, lebo tušíme, že niečo nie je v poriadku. Mlčky sa na to prizeráme. Je to také verejné tajomstvo. Rada by som tomu nejakým spôsobom zabránila a práve preto vznikla táto kniha. Je to príbeh, ktorý sa odohral v trojuholníku smrti. Prajem vám príjemné čítanie.

Brána domova sa mi otvorila a ja som mohla vstúpiť

Môj príbeh sa odohrával pred rokmi. Všetko sa začalo dlhým zvonením zvončeka u dverí, ktoré ma vyrušilo zo spánku, v ktorom som bola schovaná veľmi dlho. Totižto, nič sa nedeje len tak, bez príčiny, všetko má svoj dôvod. Teraz to už viem. Aj vtedy dávno zazvonil zvonček len preto, lebo mal zazvoniť, lebo ma mal prebudiť zo zimného spánku. Vtedy som to netušila, teraz to už dobre viem. Týmto dlhým zvonením sa mi zmenil život.

Vstala som z postele, priblížila som sa ku dverám a otvorila som dvere. Rozospatá som hľadela dopredu a ešte mi nedochádzalo, či sa mi sníva, alebo už bdiem. Predo mnou stála mladá poštárka, ktorá mi podávala záhadnú zásielku do vlastných rúk, pozvánku na stretnutie zo školy. Poďakovala som a zavrela som za poštárkou masívne dvere. Sadla som si do svojho obľúbeného kresla a otvorila som voňavú obálku. Veľmi som sa potešila milým slovám, ktoré boli vyryté krásnou zlatou farbou do kartičky z tvrdšieho papiera, privoňala som k nej, karta voňala domovom.

Predstavila som si, ako vchádzam do rodnej dediny a stretávam sa so známymi a kamarátmi, ktorých som už roky nevidela. Pri týchto predstavách sa mi robilo dobre. Moje myšlienky, ktoré dlho spali, sa prebudili zo zimného spánku a vošli do chladného kostola, kam som chodievala celé moje krásne detstvo. Zašli i do základnej školy, ktorú som kedysi navštevovala. V predstavách som behala po kopcoch, po lesoch, umývala som si tvár v miestnom potoku, kúpala som sa v jazere vo vedľajšej dedine. Vďaka spomienkam, hormóny šťastia v mojom tele plávali rovnako, ako kedysi plávali ryby v našom rybníku. Zatúžila som znova zacítiť vôňu mojej rodnej dediny. Tešila som sa z prenádherných obrazov v mojej prebudenej mysli, čo mi vyvolalo dobrú náladu. Zacítila som veľké šťastie. S týmto príjemným pocitom a so starou fotkou na hrudi, na ktorej sa usmievali moji milí rodičia, brat a ja, som sladko zaspala.

Nasledujúce ráno som sa zobudila a tešila na nadchádzajúci deň, ktorý mi prinesie veľa nového. Dnešný deň je v znamení tajomného návratu, ktorý môže priniesť niečo nové, krásne, môže priniesť aj veľkú lásku. Rôzne môže chutiť takýto návrat domov. Plná vzrušenia som sa tešila domov, aj keď som vôbec netušila, čo ma doma čaká.

Pozvánka na stretnutie zo základnej školy po dvadsiatich rokoch bola znamením, že nastal čas, vrátiť sa. Tešila som sa na blížiace sa stretnutie so spolužiakmi. Od tých dávnych čias, ako sme sa všetci poslednýkrát videli, ubehlo už veľa času, veľa sa stalo, veľa sa zmenilo.

Prekročila som hranice nášho štátu, ktorý ma privítal s otvorenou náručou. „Je to tu prekrásne, milujem to tu, teším sa domov!“ zakričala som. Vstúpila som do krajiny rodnej a uvedomila som si, ako je to tu veľkolepé. Spomalila som, aby som videla tú nádheru lepšie. Príroda mi pripravila to najkrajšie privítanie, aké len mohla. Svietilo oslňujúce slnko, ostré lúče dopadali na mňa i na ľúbeznú krajinu, ktorou som pomaly prechádzala. Bol skorý máj a všetko okolo mňa kvitlo. Vábivá vôňa rozkvitnutých stromov, obsypaných rôznofarebnými kvetmi, prechádzala mojím uboleným telom a liečila ma. Ľahká, čistá a prirodzená vôňa ruží pôsobí dnes sviežo. Všetky kvety sú vystavené živlom, pučia, kvitnú, vädnú, ani neviem, či sú si vedomé svojej krásy. Prirodzene prechádzajú z jednej fázy do druhej. Aróma z prírody opíjala moje zmysly a pomáhala mi zabudnúť na všetky trápenia. Pán Boh musel milovať tento čarokrásny kraj, keď mu do vienka takúto krásu vlial. Rozprávkové lesy hrali všetkými farbami, voňavé kvety na kvitnúcich stromoch vábili môj zvedavý zrak. Cítila som vôňu jari, ktorá drzo vchádzala do športového auta cez pootvorené okno, ale mne to vtedy nevadilo.

Tešila som sa, lebo každá časť úchvatnej cesty vytvárala zaujímavé obrazy, šikovný maliar by si tu prišiel na svoje, pomyslela som si a ďalej som sa dívala na malebnosť okolo seba. Tunajšia príroda bola celé veky inšpiráciou pre maliarov, sochárov, básnikov, spisovateľov, či skladateľov. Ak by jej nebolo, chýbala by pieseň, ktorá nás hreje vždy, keď ju počujeme. Nemali by sme obrazy, na ktoré sa môžeme zadívať a uletieť do diaľav plných krás. Nemali by sme knihy, do ktorých sú vložené slová, ktoré nám tú nádheru pripomínajú. Nemali by sme zaujímavé sochy, ktoré kopírujú velebnosť Kráľovnej prírody. Skladatelia by neskladali skladby, ktoré pripomínajú žblnkot potoka, cestovanie riek, tanec lesa, spev vtákov, či rozhovory zvierat.

Po niekoľkohodinovom šoférovaní som pocítila únavu a zastavila som na benzínovej pumpe. Všetci tu rozprávali mojím rodným jazykom. Balzam na dušu po takom dlhom čase, pomyslela som si. Až keď je človek mimo domova, až vtedy si uvedomí, ako miluje svoju rodnú reč a ako mu chýba.

Po ďalšom úseku cesty som zastala pred križovatkou. Z križovatky viedlo niekoľko ciest. Každá z tých ciest by mi niečo priniesla, každá z tých ciest skrývala nejaké tajomstvo, ktoré na križovatke nerozpoznám. Ktorá cesta je správna? Ktorá z tých ciest je tá pravá? Alebo je to úplne jedno, ktorou sa vydám? Je každá z tých ciest správnou voľbou? Môže ma každá priviesť do cieľa?

Krúžila som po kruhovom objazde a hľadala cestu k môjmu cieľu. Veľakrát som takto hľadala cestu, ale nikdy som nedostala znamenia. A možno som ich aj dostala, ale cez zahmlený zrak som ich nevidela.

Zastavila som pri novom motoreste a vystúpila z môjho auta. Nadýchla som sa čerstvého vzduchu, a zázrakom som zacítila svoje detstvo. Ešte aj tráva okolo mňa mi pripadala iná, ako tá v cudzine. Krútila sa mi z toho všetkého hlava, bola som ako opitá. Všetko potláčané vyplávalo na povrch, sem patrím, sem ma to ťahá! Naraz som si to uvedomila. Chcelo sa mi kričať a aj byť potichu. Bolo mi smutno a zároveň veselo, chcelo sa mi plakať a smiať sa zároveň.

Vošla som do malého motorestu a dala si voňavú kávu. Započúvala som sa do rozhovoru smutných ľudí, ktorí sedeli pri vedľajšom stole. Hovorili nárečím, akým sa hovorí v našej dedine. Rozprávali niečo o hladovej doline. Spomínali, že v tej oblasti nič nerastie, ničomu sa tam nedarí, je tam veľká nezamestnanosť a ľudia trpia chorobami. Dopila som kávu, zaplatila som, sadla do auta a pokračovala v ceste.

Čakalo ma však nepríjemné prekvapenie, tráva každým metrom žltla, až sa úplne stratila. Stromy boli suché, žiadne kvety, žiadna zeleň, len holá púšť. Tam, kde bol kedysi les, bola púšť. Tam, kde tiekol svieži potok, videla som veľké smetisko. Krajinu som našla hlboko zanedbanú s krvavými ranami. Cesty mali praskliny, ktoré prehnili a ostali po nich veľké diery. Triasla som sa, auto drnčalo, zle sa mi šoférovalo. Spomalila som, aby som nerozbila auto a lepšie som uvidela na cestu. Do cesty mi vbehol neupravený muž, potom druhý a tretí. Kráčali po okraji cesty neupravené ženy, deti i muži. Kam šli? Bolo ich veľa, boli špinaví a hluční, jedno chlapča som skoro zrazila, vbehol mi pod auto. Zastala som, bola som v šoku. Všetci mi hľadeli do auta a ja som hľadela na nich. Mala som pocit, že som vošla do minulého storočia. Odkiaľ sa ich tu toľko vzalo? Nepamätám sa, že by ich tu bolo toľko. Buď som zabudla, že tu boli, alebo sa za ten čas, čo som tu nebola, tak rozrástli. Za môjho detstva bolo za našou dedinou pár domov a tam žilo zopár Cigánov. Ale toto? Nemo som na nich hľadela. Naštartovala som a rýchlo som odtiaľ zmizla.

Dívala som sa okolo seba, krajina bola zanedbaná, ľudia boli zanedbaní. Nemôžu sa títo ľudia postarať o krajinu, keď sa nevedia postarať o seba, pomyslela som si a pokračovala ďalej. Aj keď som bola ukrytá v aute, cítila som u nich beznádej, lebo z týchto ľudí sa stratila túžba. Stratila sa túžba po tom, aby sa mali lepšie, aby sa cítili dobre vo vlastnej koži, aby sa cítili dobre vo vlastnom dome. Kedysi mali títo ľudia v sebe túžbu, ktorá bola všetkým spoločná. Snívali o tom, aby táto krajina napredovala. Neskôr sa táto túžba niekam stratila.

Sklamane som vchádzala do našej dediny. Do cesty mi vošiel chlap, tackal sa po ceste, pozeral sa do prázdna. Dedina bola ako vymretá. Nikde nik, len pár malých Cigánov sa naháňali po ceste. Zaparkovala som, lebo keby som pokračovala v ceste autom, vytriasla by z neho rozbitá cesta dušu.

vtedy dávno,

Hľadela som do koruny lipy a počula otcov hlas

Počuť plač, ktorý vychádza z hĺbky zeme

Prezradím vám Janine tajomstvo

Robo sa cíti sám

Na stretnutí som sa ponorila do myšlienok spolužiakov

Duch trémy sa spojil s duchom strachu a stali sa najlepšími kamarátmi len preto, aby ma premohli

Z každej situácie je východisko

Bolesť je odrazom našich myšlienok a my nevieme, akú silu má slovo

Unes ju z prostredia, kde vládne čierny mrak

Láska kráča ruka v ruke so žiarlivosťou, ako dve najlepšie kamarátky

Rozplývala som sa ako pena a v každej z bubliniek som sa videla v Robovom náručí

Z obrazu, ktorý visel na stene, prehovorila mama

Počujem volanie o pomoc

Kráľovná Príroda plače

Odkaz krásnej Kráľovnej Prírody

Copyright