Tajemství včerejška

(neuranoya)

Jaroslav Beneš

příběh s prvky sci-fi

Následující příběh je smyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími postavami či událostmi je čistě náhodná.

Zastávka na Pokloništi

(Po 3:50) Návrat z varty

Byly skoro čtyři ráno a tma pořád jako v ranci. Nebylo se ale co divit, teď v prosinci. Silně rozkacen jsem pozoroval protější barák. Člověk před ním trčí skoro celou noc, zimou klepe kosu a pak ho přepadne nemilé tušení, že tu trčí jako kůl v plotě a ještě k tomu nadarmo. Ptáček zřejmě ulétl z klícky.

Rozumějte, pracoval jsem něco jako očko s jasným úkolem – sledovat. Jako stín se plížit za zájmovou osobou, podávat smysluplné práci operačnímu a přidat třeba i nějakou zajímavou fotečku. Pro klienta. Pardon, klientku. Obor nevěry je staré a propracované odvětví detektivní práce, to jen na vysvětlenou. Tenhle případ patřil k ukázkovým, jako ze školícího materiálu. Mladá dívčina popletla starému paprikovi hlavu a jeho ženuška vyrazila do protiútoku. Bojovala za sebe a hlavně za společnou kasu. Útok proti zlatokopce byl jen drobek vedle průsaku z tučného bankovního účtu. Jenomže jsem to trošičku zbodal, přeochotný stařík napumpovaný testosteronem mě převezl. Frnknul jako kolibřík před studenou frontou a na důkazy o nevěře se dalo už zapomenout. Jen tak pro jistotu jsem nalehl na domovní zvonek k paprikově hnízdečku. Teprve sprostý opilecký hlas nějakého nájemníka mi zvedl ruku z domovního zvonku, ale až po více jak pěti minutách, když mi rozzuřený muž přislíbil, že sejde dolů a udělá mi z ksichtu fašírku. Ani bych se mu nedivil, zvonek dělal ukrutný randál po celém baráku a já se navíc jízlivě chechtal zuřícímu chlapíkovi přímo do obličeje.

Přitom to bylo všechno tak krásně narýsované. Stačilo po jejich velmi pozdním příchodu na správném místě počkat, udělat pár obrázků no a mohl jsem to z úkolníčku odškrtnout. Splněno!

Nadával jsem si do pitomců a proklínal střevní neurózu, která mě donutila k neudržitelné reakci zrovna v okamžicích, kdy toho bylo nejméně zapotřebí. Plesnivej dědek zmizel i se svojí silikonovou panenkou a využil tak mojí krátkodobé indispozice, když jsem usilovně hledal skryté místo a vyhýbal se zvídavým očím zbloudilých opilců a náhodných nočních chodců. Jako naschvál se jich vynořovaly se stínů pouličních lamp přímo desítky a promenádovaly se na takových místech, na kterých by člověk možná očekával ještě tak mumii nebo bezhlavého rytíře.

Pokud by se mi to stávalo častěji, nevydělal bych si ani na teplou vodu a chcípnul hlady. Náladu mi nezlepšilo pomyšlení, že budu muset šéfovi vysvětlovat, co že mě to vlastně donutilo úkol nesplnit a pracoviště předčasně opustit. Bohužel, jen tak svalit vše na mírně prošlý vlašský salát, no, to jako výmluva dost dobře nešlo. Šéf byl pes, nebo vůl, to jak se na to pohlíželo. Neuznával žádné důvody, které by zapříčinily kiks svěřené operace. A to už jsem měl drobný vroubek od minula, když jsem zůstal viset ve výtahu jednoho interhotelu s fešnou servírkou. Už tehdy v tom šéf viděl zlý úmysl diletanta, aniž by přihlédl k bezvadně odvedené práci. Takže jistě chápete, že jsem jen nerad hledal telefonní kartu s vidinou nadcházejícího kraválu po ohlášení na dispečinku. Nakonec po delším váhání padlo rozhodnutí, že bude jistější, když nejdříve zavolám svému kamarádovi Frantkovi. Jako zručný řidič a zkušený milenec jistě touhle dobou ujížděl od nějaké té své přítelkyně. Možná jich stihnul i víc, uměl být zatraceně výkonný. A vlastně, na dispečink se můžu ozvat i kdykoliv později, ne?

Frantek přijel se zářivým úsměvem do mrazivého rána o hodinu později, než přislíbil, se slovy ’že vlastně nic neslíbil, tudíž to nestojí ani za omluvu,‘ nabral mě skoro zmrzlého a namířit si to směrem na vnitřní Prahu. Nedalo se na něj snad ani zlobit, lze-li přehlédnout omrzliny, které mi v mírném zatuhnutí zabránily uškrtit ho. A vůbec, v poslední době se Frantek choval divně, na jednu stranu jako provokativní tajnůstkář, na kterého se nedalo spolehnout, a zároveň jako chorobně lhavý slaboch, který skrýval negativní charakterové vlastnosti pod usměvavou, optimistickou fasádu. Jenomže právě na ní se ženské lepily jako mušky na mucholapku. Sakra, co na tom chlapovi viděly?

Cesta rychle uběhla, zvlášť když Frantek přidal pár veselých příběhů, o kterých se dušoval, že jsou to zážitky z jeho bouřlivého života. Všichni jsme ale věděli, že si ty povídačky přisvojil, jen aby pobavil obecenstvo a mohl se sprchovat v paprscích zájmu ostatních, lehce vyjevených posluchačů. Nedalo se mu věřit nic, ani když řekl, že je venku mráz a on by zrovna stál na ledové kře (a teďka fakt mrzlo) uprostřed ledové bouře. Ale dobře se to poslouchalo a zmrzlý člověk při jeho žvanění smíchy i roztál.

(Po 6:30) Agentura

Vyklopil mě schválně o hodný kousek dál s jedovatou poznámkou, aby se mi rozproudila krev. Musel jsem klusat zpátky po zmrazkách, v duchu toho pacholka proklínal a zároveň se vyhýbal zatuhlým psím exkrementům všude kolem. Právě v okamžiku, když jsem opatrně přecházel ulici přímo před naší budovou – a stál už-už skoro u řady zaparkovaných aut – tu se ostře přihnalo nějaké velké, bílé auto – značky bych si nevšiml, ani kdybych chtěl – a prudce zabrzdilo. Po tenoučké vrstvičce ledu se parádně sklouzlo, ale řidič dovedně smyk vyrovnal. Nato nahodil najednou zpátečku a napasoval auto přesně na přechod, kde jsem v poklusu přecházel – pardon – už stál a zíral na řidičův odvážný manévr. V ten okamžik se odvážný manévr změnil v riskantní. Brzdící auto do mě ťuklo nárazníkem, jen trošku, ale to stačilo, aby mi podjely nohy a celá moje maličkost se složila mezi auťáky. Koutkem oka jsem ještě zahlédl, jak z bílého auta vyběhl nějaký chlap v tlustém kabátě (nebo tlusťoch v tenkém svrchníku), a vběhl do stejného domu, kam jsem měl také namířeno. Druhý chlápek, řidič, vylezl pomalu a neohrabaně z vozu. Opřel se o dveře, prošacoval tlustý, ale krátký chlupatý kabát a hned si zapálil cigaretu. Vůbec si mě nevšiml! Ostatně, nic se mi doopravdy nestalo, tak co řešit? Pořádně jsem si chlapíka prohlédl. Měl nápadně velkou hlavu s velkým, hrubým obličejem v poměru k postavě, což také umocňovala placatá čepice na hlavě a podivně kostkovaná bunda navlečená na jeho buldočí postavu, kterou jsem původně považoval za krátký zimník, vyrobená z nějakého chlupatého, tlustého hadru. Prostě typický poskok.

Chodil jsem do práce rád. Ze starého domu naproti nádraží dýchalo poctivé řemeslo, ale zub času už na něm zanechal nějaké ty šrámy. Budova měla mírně omšelou, ale zachovalou omítku, a honosila se krásnými vlysy, ve kterých se schovávaly obruby vysokých dveří i rámy oken, vyrobené z masivního, tvrdého, byť dnes již notně začernalého dřeva, s nádherným, mosazným, taktéž mírně zašlým kováním. Dvoukřídlé vstupní dveře s brankou, těžké, velké, rovněž pobité tvarovanými ozdobnými hřeby dokreslovaly onoho zvláštního ducha doby, to jak na člověka dýchlo něco z doby nedávno minulé. Svůj lesk ztratily v době nedávné. Jakémusi úředníčkovi z odboru OPBH, který měl dům v socialistické správě, se vylíhnul v rudém mozečku zvrácený nápad, jak zařídit jednotný kabát většině domů v této ulici.

Práce byla svěřena do ruky anonymního neumětela (nebyl to ani amatérský řemeslník ba ani melouchář), který ve snaze splnit zadaný úkol, popatlal veškeré dřevěné obložení, zárubně a dokonce i část parapetů hnusnou, normovanou hnědou barvou, která se hned po natření začala tu a tam odlupovat. Od té doby to tak zůstalo na věčné časy.

Bezpochyby tentýž úředníček vymyslel udivující stavební úpravu tohoto domu. Hned za vraty, byl to vlastně průjezd do dvora, nechal navážkou zvýšit dlažbu do výše očí dospělého člověka a dostavět přední a zadní schodiště. Tím se původní prostor uzavřel pro auta a do dvora se muselo zajíždět přes sousední, ale úplně cizí dům. Jako bonus sem posléze nechal přemístit z nějakého jiného baráku prosklenou dřevěnou stěnu s dvoukřídlými dveřmi, které i tak zůstávaly neustále otevřené. Tyhle lítačky, no, to byla prostě paráda – jednoduchá, dílensky skvěle zpracovaná a tím pádem přepychová, se zabroušenými a pískovanými skly, zasazenými v ručně řezaných rámcích, což se dneska už nevidí. Ovšem sem se to vůbec, ale vůbec nehodilo.

Dům měl skoro v každém patře dva prostorné byty prvorepublikového stylu, kromě zvýšeného přízemí. Byt v přízemí nechal předchozí majitel necitlivým způsobem přeměnit na nebytovou prostoru. Někdo tomu říkal mezanin, někdo patro, někdo mezipatro, ale my to chápali stále jako pořád přízemí, ač destička u vchodu hlásila „Detektivní kancelář v 1. patře“. Dům neměl výtah. Po vstupu do domu se muselo vyjít na to zvýšené přízemí, projít skleněnými dveřmi a pak se rozhodnou zdali jít vpravo rovně – do šéfovy kanceláře – anebo vlevo nahoru. Kameninové schodiště se zdvíhalo a vinulo se vzhůru v oválech – mimochodem – taky nádherná práce, samá ozdobná litina a leštěná, do sebe vsazovaná dubová madla. Část bytů v patrech prošla rekonstrukcí a dalo se očekávat, že je časem zaplní movití nájemníci. V bytě, přímo nad kanceláří, prozatím bydlel náš kolega Karel Kolhaun se svým přestárlým otcem. Tenhle byt prozatím rekonstrukcí neprošel, protože to byl takzvaný půlený byt, čekalo se na administrativní rozhodnutí o spojení se sousedním půl-bytem. Karel se rozhodnutí úředníků dost obával, ale už to byl jen administrativní úkon, nic víc. Ani jsem se mu nedivil, dřív nebo později by se stejně musel vystěhovat.

Majitelem domu a kanceláře se nějakým záhadným způsobem stal Vincenc Votradovec, můj nynější šéf. Objekt koupil někdy brzy v devadesátém roce, když v hektické době odešel z vnitra a vzal si s sebou dobré informace. Domu se restituce netýkaly a závazky v katastru žádné neměl. Krátce řečeno, spolehlivě uložené peníze.

Co o něm jako šéfovi ve zkratce říct? Dříve sebejistá kádrová rezerva, nyní úspěšný podnikatel. Sem tam měl i světlejší chvilky, jako ostatní vlci. To asi tak pro začátek stačí.

Naše pracoviště (anebo místo sídla agentury) se skládalo ze dvou, nadměrně velkých, přestavěných místností s příslušenstvím. Skoro vůbec se nepoužíval původní stylový vchod na stejné chodbě za skleněnou přepážkou jakoby za rohem, tedy naproti schodišti. Za dveřmi s dokonalou mosaznou tabulkou se prošlo chodbičkou, kolem sociálního zařízení a malinké kuchyňky přímo do šéfovy pracovny, ve které trůnil za neméně stylovým stolem a blahosklonně přijímal zákazníky. Kdysi za milostivé správy OPBH, která zde asi i sídlila, nechala jakási hlava rozmazaná, prorazit další samostatný vchod přímo z vyvýšené chodby, protože dlažba se teď zvýšila k úrovni podlahy bytu, a opatřit stylově socialistickými papundeklovými dveřmi a halabala zadělanými kovovými zárubněmi. Způsob práce vypovídal podrobnosti o době nedávno minulé. Odfláknutá práce otisknutá v hrubé omítce působilo jako pěst na oko v porovnání s původní, tak decentně a při tom solidně vyvedenou omítkou z mačkaného štuku. No, hrůza.

Druhá, velká místnost, vzniklá před časem zrušením přepážek dalších tří pokojů, s milou nenávistí nazývaná soukmenovci dobytčák, sloužila jako pracoviště pro nás, osazenstvo agentury. Jelikož se zdála být šéfovi příliš velká pro kmány (to je v postatě logické, právě proto to spojoval), rozhodl se prostor sdílet se spoustou odloženého nábytku, skříní, poskládaných stolů, různých desek a dalšího harampádí. Cítili jsme se našlapáni jako sardinky v konzervě, když se nás náhodou sešlo víc. Personální kapacitu firmy omezovalo šest středně velkých kancelářských stolů, různě rozložených kolem stěn i uprostřed místnosti a zhruba dvojnásobek židlí. Počet zaměstnanců rovněž kolísal v závislosti na ziscích firmy a rozmarech šéfa. On to ovšem nazýval běžný personální pohyb. Se strohostí této místnosti kontrastovala přeplácanost jeho šéfovské místnosti. Měkká křesla, dřevem obložené stěny, mahagonový stůl a sekretář, pastelové barvy, stylová stropní světla a tak… Na ničem se nešetřilo.

Každý se ale jako sardinka necítil. Pravda, místnost se zdála sice velká sama o sobě a nebýt hrůzného nábytku, zastavěného napravo od oken, především v podobě masivních skříní, regálů a polic, tak by bylo ještě možné najít dost místa v chumlu sražených prázdných stolů pro další možné zaměstnance, které si agentura – slovy šéfa – nemohla, nebo – slovy práskaného účetního – nechtěla dovolit.

Šéf měl utkvělou představu, že všichni zákazníci budou chodit výhradně do jeho kanceláře a to tak, že hlavním vchodem, tj. těmi stylovými dveřmi, a návštěvu vždy uvede sekretářka. Procesně se to praktikovalo jináč. Velká část klientů chodívala bočními papundeklovými dveřmi přes kancelář detektivů do šéfovy pracovny nepřímo a to z praktických důvodů. Šli rovnou z chodby a nic neobcházeli. Někteří ani netušili, že za rohem je taky vchod s krásnou, mosaznou tabuličkou.

Vybraná a spolehlivá osoba měla na starosti uvádění zákazníků k šéfovi. Klient zazvonil a vzápětí musel být včas odchycen, aby nezačal bloudit a – nedej bože se – dal se do hovoru s někým z běžných zaměstnanců. To bylo přísně zapovězeno! Doprovod byl nutný, protože zákazníci bez doprovodu zhusta končili na druhé straně v rohu za úzkými dvířky, která zakrývala vchod do miniaturní koupelničky s klozetem. Takže zákazník byl protažen nejdřív vlevo kolem věšáků na skříních a pak prudce vpravo potemnělou chodbičkou, která vznikla za stěnou k sobě sražených skříní (tmavá byla proto, že na skříních byly odloženy další skříně a dotýkaly se stěn, takže snížily strop).

Teprve po této kličkované vstoupil klient do místnosti čelem k oknu s různě rozestavěnými stoly a dalšími doplňkovými kusy nábytku. Prošel místností mezi zmiňovanými stoly nás, pracovníků, a zastavil se před dalšími stylovými dveřmi od šéfovy kanceláře. No, dost složitý popis jak projít bordelem naší kanceláře, která by se už možná dala považovat za takový prazáklad open-space, ale pěkně po česku. Šéf své dveře otvíral osobně pouze při zvláštních příležitostech – například když přijímal nového člena tým, jak s oblibou říkával, anebo při rituálním zapuzení zaměstnance, který se nacházel v obzvlášť hluboké nemilosti.

K dokreslení našeho pracoviště ještě poznámka k dispečinku. Hned vedle šéfovských dveří, skoro u okna, sedával u stařičké telefonní ústředny jeden z nás, kmánů, a držel službu, když jsme – my ostatní – dřeli v terénu, na sledovačce, či u soudu – čímž se ale jen vytvářelo zdání větší serióznosti firmy, však telefonovat zvládla i sekretářka.

Jádro týmu tvořilo jen pár lidí. Kromě mé maličkosti, to byl Karel Kolhaun, který si nemohl vynachválit bydlení v místě pracoviště, a dále pak Josef Rok, zvaný Pepe, který se místa držel zuby nehty. Neměl to vlastně vůbec zapotřebí, protože tak schopného detektiva by vzaly všechny konkurenční agentury a neztratil by se ani ve státní správě. Pravidelně míval nějaké rodinné problémy a potřeboval každou korunu. A taky s námi pracoval Bartoš, René Bartoš, bývalý lampasák, který dostal vyhazov z armády kvůli chlastu. Nějak si při jakési pijatice pochroumal ruku, pořád s ní chodil po lékařích a na rehabilitace, a jeho jedinou starostí bylo, zdali bude moci salutovat. Zlí jazykové ovšem tvrdili, že se ošklivě pořezal v těžké opilosti, když se pokoušel, puzen vrozenou žravostí, otevřít bajonetem vojenskou konzervu, tzv. kádéčko[1], a které svého velitele neposlechlo. Rád se nechal oslovovat „plukovníku“ a neméně rád se zařazoval do skupiny „my zpravodajci“. Ve skutečnosti to byl nějaký podělaný bigoš s DéDéeŠ-kou[2] a o jeho vojenské hodnosti se dalo směle pochybovat (domnívám se, že neměl ani hodnost kapitána). Naši ostatní dočasní spolupracovníci, dalo by se říct brigádníci, mladí kluci s ohromnou fluktuací nebo pochybní jedinci, byli najímáni jen na zcela určitou věc. Průměrně se v průtoku pracovní síly zdrželi, kromě jednorázové práce, tak dva až tři měsíce, a to už pomalu nastávala doba, kdy se čekalo na nějaké drobné pochybení. Rituální zapuzení nastávalo po nějaké době plné urážek, osobních výpadů a po sadě konfliktních hádek, končilo magickými slovy, kterými šéf, po všem tom zbytečném vyřvávání, dal dotyčné osobě padáka. A následně byl bývalý kolega vyplacen. Prostě hodinovka, se všemi svými důsledky. To řvaní mělo jenom zamlžit pravý důvod zapuzení. Samozřejmě, že šéf nikdy upřímně neřekl, že ho pracovník sere a že ho už nechce platit.

A ještě jsem zapomněl na Hanu Outratovou, která se nějak nechtěla vžít do role sekretářky. Bývalou figurantku a fotografku se mi podařilo před půl rokem zlanařit, protože to byla kamarádka mojí ženy. Projevila se jako strašně agilní osoba, absolvovala kdejaký kurz, protože moc chtěla být dobrá detektivka a ne nějaká šuska, co vaří hlavounům kafe.

Jelikož se s rolí sekretářky nesžila, tak se na scéně objevila nějaká Franková, slečna Olina Franková. Nastoupila do firmy před pár týdny – čertví, kde jí šéf splašil – a prakticky okamžitě převzala veškerou administrativní činnost a v podstatě se začala úplně starat o faktický chod kanceláře. Prvním hmatatelným důsledkem jejího konání se stala výměna firmy, která se starala o účetnictví. Vlastně, nevzpomínal jsem si, kdy přesně Franková nastoupila, najednou tu prostě byla, jako by s námi pracovala odjakživa. Šedá, kancelářská myška. Ano – nenápadnost byla její hlavní přednost.

Já odešel z vnitra hned po revoluci, nebylo pro mne přímo tabulkové zařazení, ale pracoval jsem jako technický pracovník v podpůrných složkách kriminálky. Sice se dalo pochopit, že nejistotu doby se každý snažil překonat různým způsobem, ale já měl už plné zuby politických her na schovávanou s nadřízenými a samoúčelného vykládání staronových zákonů a obcházení služebních předpisů. A politika? To už mi vůbec nevonělo… Uživit se v mojí profesi šlo dobře kdekoliv, obzvlášť když stačilo nenápadně naznačit, že znám i něco kolem zpravodajské techniky. Jak jsem se tak rozhlížel po práci, nabídl mi známý Frantek Molků, abych s ním šel do jedné, právě vzniklé detektivní kanceláře, které v té době vznikaly jako houby po dešti, bylo to nové, do té doby zakázané ovoce…. Řekl jsem si, tak proč ne – znal jsem jejího šéfa Vincence Votradovce, který také odešel z vnitra – tak jsem věděl, do čeho půjdu. Pikantní na tom všem ale bylo, že když jsem do práce nastoupil, Frantek už tam nepracoval. Asi se neshodl s Votradovcem a ten ho obratem rituálně vyhodil. Škoda, že jsem to neviděl! Ale jak se to vlastně doopravdy událo, s tím se Frantek ani šéf nikdy nepochlubili. Asi si dali vzájemně do držky…

Namlouval jsem si, že tahle práce je jenom na chvilku. Vydělám si nějaké peníze a pak vezmu nějaké klidnější, nudné zaměstnání, tak, jak jsem plánoval s Melánií. A ač jsem to na potkání každému vyprávěl, sám jsem tomu už moc nevěřil.

Karla Kolhauna jsem jako kolegu znal už od policie, zabýval se totiž daktyloskopií a taky fungoval jako příležitostný fotograf. V poslední době měl nějaké těžkosti se svým velmi starým a značně nemocným otcem. Karel obětavě zaskakoval za kohokoliv, a patřil k lidem, kteří by na sobě nechali dříví štípat. Rád si brával noční služby při akcích, asi díky tomu, že to měl do práce tak blízko a taky, měl příplatky za noční směnu. Myslím si, že toužil po něčem jiném, chtěl fotit slavnostní chvíle, svatby, křty i pohřby a tak. Divil jsem se, že při jeho perfektní znalosti němčiny se nenechá zaměstnat u nějaké zahraniční společnosti.

Pepe Rok toho o sobě příliš nenamluvil, znali jsme se z dřívějška a myslím, že ho k práci přemluvil Votradovec, který potřeboval spolehlivou, měkoučkou osobu, která mu neodporuje a dokáže dodávat perfektní podklady pro různá soudní líčení a sestavovat důkazní materiál. Taky se spolu nikdy nehádali a Votradovec ho považoval za vzornou oporu týmu.

Zabývali jsme se většinou získáváním informací, libo-li z jaké oblasti. Rozvody, majetkové pře nebo udání a také pomluvy agentuře vydělávaly slušné peníze a jiným nešťastníkům ničily životy. V poslední době si spoustu práce objednávaly různé vznikající bulvární noviny a podobné plátky. Kolik za to šéf inkasoval, to nám nikdy neřekl, konkrétní částky se staly nejhlubším obchodním tajemstvím stejně jako ceník služeb. A vlastně, když nad tím uvažuji, tak ani klienti obvykle nevypadali jako řádní a poctiví občané. Většinou se jednalo o pochybné týpky, šéfovy kámoše, bulvární donašeče nebo opravdové nešťastníky, kteří měli pádný důvod proč k nám přijít. Smutno mi bylo z lidí, kterým se právě zhroutil vysněný život a zůstala jim jen zášť a touha po pomstě. Takovéhle zákazníky si šéf doslova žárlivě střežil.

(Po 7:20) Kancelářské svorky

Jakmile jsem vstoupil do místnosti kanceláře, všichni na mě upřeli oči. Karel, Pepe i nový kolega Petr Argemann, který se právě jakoby náhodou nachomýtnul. Slečna Franková seděla obvykle způsobně na krajíčku židle a mydlila něco do stařičkého psacího stroje.

„Copak se děje?“ zeptal jsem se zbytečně a rozhlížel se po ostatních. Bylo mi jasné, že to je klid před bouří.

„Šéf zuří. Máš k němu hned naběhnout. Na běhoun,“ střelhbitě mi sdělil milý kolega Petr, který mi jen tak náhodou vstoupil do cesty, a ustrašeně pomrkával. Až skoro šeptal, chudák! Kdybych ho už dávno neprokoukl, tak by mi ho bylo líto.

Argemann nahlásil můj neúspěch pochopitelně okamžitě a snaživě, jakmile se šéf objevil. Zaměstnán byl teprve před krátkou dobou, ale on, ve snaze se zavděčit, by i tak udělal cokoliv. Jeho oči se divně, škodolibě leskly. Asi se snažil svou zvýšenou horlivostí dosáhnout nějakého rychlejšího postupu, případně překonat zkušební dobu, ve které se ještě nacházel. Nebo se chtěl alespoň posunout na té pomyslné stupnici bezvýznamnosti od toho bezvýznamnějšího k bezvýznamnému. Nu, takhle to chodí.

Šéf své okolí notně překvapil, patrně zmítán nějakým novým, mně zcela neznámým rozmarem, když se tak časně ukázal v práci. Sám říkával, že movití klienti nechodí před jedenáctou. Tím nelze říci, že by do práce nechodil, ale, jak se říká, víkendy jsou častěji. A kdo ví, jestli tu nebyl ten chytrák celou noc. Sám jsem to zažil na vlastní kůži. Tehdy si sedl vedle mne, to jako, když jsem držel ten dispečink, a většinu služby mi omílal velmi dlouhou, oslavně nudnou přednášku a zkoušel mě z nejrůznějších předpisů a pouček, které vydatně doplňoval s vlastním, dost svérázným výkladem. Ostatní to sice neříkali, ale myslím si, že zažívali totéž v bleděmodrém.

„Měl by sis upravit paruku, vypadáš jako bys zas spadl do nějaký jímky,“ sykl na mě Pepe. Byla to sice přátelská rada, ale mně se Pepe zdál v poslední době nějak nesvůj. Ač taky nějak nedobře naladěn, přešel jsem to mlčením.

A do toho zazvonil telefon, vtíravě, ale neodbytně. Zvedl ho Karel: „Zase tu někdo chce toho uklízeče… no tak, lidi,“ houkl do místnosti. Prosmýkl jsem se dveřmi do šéfovy pracovny, ale už nebyl spěch. Petr Argemann vytrhnul Karlovi sluchátko z ruky a začal cosi drmolit, rychle ale tiše. Asi nějaký kšeftíček. Stihl jsem Petrův omluvný úsměv, snad se mi snažil naznačit, jak je mu to líto, ale já tomu nevěřil, oči měl jak lité sklo – tvrdé a netečné. Blesklo mi hlavou, že to nepatřilo mně. A do sluchátka šeptal a šeptal… jak se to říká? Co je šeptem – to je s čertem…

A šéf? Když už jsem probral skoro všechny lidičky? Nu krátce řečeno, na šéfovi bylo vidět, že je nejen zkušeným jedlíkem, ale také, že byl v nedávné minulosti úspěšná a sebejistá kádrová rezerva. Mosazná cedule na dveřích jakoby přímo vyřvávala: Tak tady, za těmi dveřmi sedím já, Vincenc Votradovec. Jak se poměry po semiši změnily, zůstalo mu za prsty několik kilogramů kompromitujících materiálů ze Sacherova období z „dokonale“ provedené skartace, které neváhal jakkoliv použít k vlastnímu obohacení, byť sám to nazýval hybnou pákou soudobé společnosti. Rád si nechával říkat „vy kolego“ a snažil se otcovsky promlouvat k nám, zaměstnancům. Běda ale, když se mu nedařilo nebo měl špatnou náladu. To se změnil v jízlivého a zlomyslného mizeru, který si nenechal ujít jedinou příležitost, aby se po někom nepovozil jako čert po koze. V tu chvíli si dokázal vzpomenout na jakýkoliv škraloup z minulosti ubožáka, který se mu dostal do spárů a náležitě mu to nechal pocítit. Obzvlášť rád využíval informace, kterých se mu dostalo od samotných nešťastníků, když v dobrém rozmaru na sebe tu a tam něco prozradili. Na tohle měl paměť jako slon!

Krátce jsem zaklepal na vnitřní obrubeň dveří a čekal, byť už uvnitř, na vyzvání – vstoupit do jámy lvové. Šéf se zdál ještě tlustější než posledně a i když byl starší než já jen o pár let, tak jsem musel škodolibě konstatovat, že na svůj věk opravdu vypadal. Rozvaloval se v koženém křesle jako prase v neckách před spařením a listoval v nějakých novinách, které právě vyndal ze štosu před sebou. Přes obroučky čtecích brýlí na mě dalekozrace pohlédl, přehlédl jako lán obilí a mě, samozřejmě, jako obvykle, trochu polilo horko. Co ten chlap vždycky tak čumí? I když jsem ten pohled znal, nebylo mi pod ním dobře. To si člověk připadal jako aguti zavřený do terária s nějakým hodně, ale hodně jedovatým hadem. Není příjemné nechat se rentgenovat bezbarvýma, vodovýma očima hned po ránu a navíc ještě s prázdným, hlady se svírajícím žaludkem – což jsem si uvědomil až teď.

Ve vedlejším křesle jsem jen tak letmo zahlédl ještě jednoho chlápka. Poznal jsem ho vzápětí podle tlustého svrchníku, přehozeného přes opěradlo. Byl to ten samý svrchník, který hbitě vyběhl před chvilkou z bílého auta před domem. Chlápek vypadal, jako když nedostane najíst. Hubenost v plandavém obleku předstíral, zkreslovala to pozice, ve které se v křesle rozvalil. Určitě jsem ho znal od vidění, jen na jméno jsem si v tu chvíli zaboha nemohl vzpomenout. To nebyl žádný šéfův týpek, ten chlap byl z jiného ranku. Trpělivě jsem čekal, až šéf začne. Třeba jako posledně – nějakým magickým zahřímáním o zpackané práci, které po několika slovech ztiší do uchem sotva zachytitelného chrapotu. To vše pak zakončí zapálením smradlavého doutníku, v jehož kouři se budu následující dlouhé minuty udit, a naslouchat samolibé přednášce o vhodném chování soukromého očka v soukromé společnosti, prokládané jízlivými výpady na mou osobu.

Šéf moji maličkost překvapil, když přešel k doutníku vzápětí poté, co prudce odhodil noviny na stoleček.

„No příteli,“ žoviálně promluvil po obřadu rozžehnutí doutníku, „dneska jste se příliš nevyznamenal, že? Ale to se může stát, každý den není posvícení, že? Jsme přece lidé, ne? Smažme to!“

Šéfova neočekávaná bodrost mi doslova vyrazila dech a údiv otevřel ústa. Stěny se neotřásly jeho hurónským řevem, ani nepoučoval o nesmrtelnosti zašlápnutého chrousta… Ani nechtěl nic zdůvodnit…ne? Úporně jsem přemýšlel, co po mně může chtít a pozorně sledoval skla brýlí trestu, které si nasadil místo těch čtecích. Říkali jsme jim tak, měly tlusté obroučky a kouřově matný horní okraj skel, aby nebylo šéfovi vidět přímo na panenky.

„Dělával jste přece odposlechy, že? Ne! Nic neříkejte! Mám pro vás takovou jednoduchou práci,“ řekl hned bez úvodu. Tón jeho hlasu mě zcela zmátnul. Jindy se choval jako despota, kterému je zatěžko i formulovat správný příkaz, a dnes mluví, jako když másla plastovým nožem ukrajuje.

„Potřebuji jenom něco malého přepsat z pásku na papír. Fakt! To jistě za dopoledne zvládnete, že? Není to dlouhé, a vy jste přece tak šikovný chlapec.“ Neunavoval žádnými dlouhými patetickými povídačkami jako obvykle, ale jízlivou poznámku o tak šikovném chlapci si prostě neodpustil. Pokud měl publikum. V případě, že byl se zaměstnancem o samotě, mluvil úplně jinak. Hajzl jeden!

„Nemáme na to ale prostředky…,“ zkusil jsem namítnout.

„Na to stačí magnetofon, však vy si poradíte! Nahrávku dostanete zde od mého, ehm, přítele, pana Hálka.“

Ano, Hálek! Tak se jmenoval ten paňáca vedle, už se mi rozbřesklo. Vypadal jako úředník, v pomačkané, hrubé tváři se mu nepohnul ani sval. Vystupoval jinak než šéfovi společníci z mnoha zájmových firem, kteří dohazovali kšeftíky. A ta velká, tenká, modrošedá obálka, ležící před ním na stole, nevypadala, že je nacpaná penězi. Usoudil jsem, že je v ní nějaký dokument, o který má šéf eminentní zájem. Dobře jsem viděl, jak mu co chvíli na ni sklouzly oči.

Držela se mne utkvělá představa, že jsem Hálka nedávno někde viděl, tehdy navlečeného do uniformy, ale za nic na světě si nevybavoval, kde přesně. Hálek mi beze slov podal maličkou kazetku do diktafonu a s výrazem méněcenného člověka s IQ skládacího bicyklu mě pokynem ruky vyprovodil ze dveří. Letmý pohled na hodinky napověděl, že audience skutečně netrvala déle jak pět minut. Spěšné ohlédnutí ve dveřích mě v předtuše utvrdilo, šéf zrovna lačně přebíral od Hálka modrošedou obálku a bylo na něm vidět, že si opravdu, ale opravdu oddychnul.

Vedle v místnosti se samou zvědavostí kolega Petr Argemann jenom klepal: „Tak co, jak jsi dopadl? Tady nebylo vůbec nic slyšet!?“ Á, neslyšel žádný řev, maniakální sadista, no dobře mu tak!

„Ani jsi nemohl, byli jsme zavření v teráriu,“ s vážným obličejem jsem mu odvětil. „A vůbec, právě jsem dostal práci, tak, prosím, neruš!“ odměřeně jsem odpochodoval ke svému stolu.

„On ti opravdu nic neřekl? Ani tě neseřval? Před chvílí řádil jako tajfun.“ Kroutil nevěřícně hlavou. Skoro bych mu jeho účast sežral, kdybych nevěděl, jak se třese na moje místo. ‚Možná řádil jako černá ruka‘, pomyslel jsem si, ‚a ty jsi to schytal místo mě‘. Ale, vlastně dobře mu tak, člověk musí být alespoň minutu denně škodolibý hajzl.

„I tajfun se někdy uklidní. Prostě mi zadal práci, no? Co je na tom?“ Snažil jsem se neodbytného Argemanna odbýt a ukončit jalový hovor. „A usmívej se, šéf má rád pitomce,“ šlehl jsem po něm nakonec jedovatou slinou. Jedinou odpovědí byl jeho brunátný obličej a zaťaté pěsti. Na nic jsem nečekal, hodil na sebe převlečník a běžel do bufetu přes ulici pro něco na zub. Skončil jsem unaven frontou u svého obligátního vlašáku z papíru a páru housek. Sice jsem tušil, že mi to neudělá dobře, ale zase jsem neodolal pokušení. Zvyk je prostě železná košile. Cestou zpátky jsem usilovně přemýšlel, proč ten vlašák kydají na tenký papír, když se za chvíli stejně promáčí a pak se to z něj nedá setřít ani rohlíkem…

„Ptala se po vás sestra. Máte jí zavolat, a moc prosí, volejte o velké přestávce,“ oznámila mi slečna Franková s unaveným úsměvem, aniž přerušila usilovné bušení do psacího stroje. Letmo jsem zahlédl inkoustovou tužkou psané kostrbaté zápisky, které plodil plukovník Bartoš. Bylo mi záhadou, jak Bartoš dokáže sepsat tolik metrů kravin. Franková to pak musela všechno přepsat, ale šéf zářil spokojeností a nám ostatním dával Bartošovy zápisy za vzor. Mile, ale roztržitě jsem se na ni usmál. Minulý týden mě několikrát lehce zapřela před šéfem. Na tyhle milé maličkosti se nezapomíná a tak jsem jí přinesl nějakou tu sladkost, položenou na sešitkovém románku pro ženy jako na tácku. No, nepohrdla obojím. Ale pak jsem z nějakého telefonního rozhovoru pochytil, že sušenkami zřejmě krmí psa a sešitky jako infantilní čtení hází rovnou do koše.

Jó, to slečna Hana bylo jiné kvítí. Jak jsem už říkal, pracovala tu skoro půl roku a stále nebyla úplně – jak že se to správně nazývá – integrovaná. Hubatá, příliš sebevědomá, nikoho nešetřila, ale na druhou stranu, krajně snaživá, i když asi ne tak pečlivá jako Franková. Pro zajímavost, když si s něčím nevěděla rady, tak za Frankovou pro radu nešla, asi jí neměla ráda. Prokousala se tím sama nebo šla za mnou či na Pepem. Tiše jsem jí obdivoval, byť mi ani pohled nevěnovala, a já jsem se jí ze všech sil a vrozené plachosti snažil spíš vyhnout. Někdy, když jsem se zapomněl, a nechtěl to přiznat, se mi fakt líbila a představoval jsem si, jaké by to bylo třeba i ji obejmout. To když nastávaly tu a tam okamžiky, kdy mi začala její osobnost nějak splývat s mojí ženou. Tedy tou ztracenou. Ovšem připadal jsem si vedle ní jako stará zrůda, a strašil mě nejen věkový rozdíl. Nešlo zodpovědět otázku, proč si zrovna ji po nástupu vybral šéf za svoji sekretářku – vždyť neměla ani ponětí, co taková práce obnáší. Spíš si myslím, že se mu jako ženská líbila, a doufal, že si jí obtočí kolem prstu. No, v tomhle ohledu byla poněkud – svá. Možná si také myslel, že s její pomocí se mu bude třeba lépe dohlížet na zaměstnance. Ovšem se skrytou škodolibostí všichni sledovali, jak se jeho záměr zase tak moc nedaří. A další šéfovy nadstandardní požadavky slečna Hana příkře a po svém odmítala. Šéf poté – po odmítnutí – do otevřených dveří hystericky, a samozřejmě marně, řval, když slečna Hana hrdě odcházela ke svému stolu. A poslední větou jí dával padáka. Celé osazenstvo kanceláře pak očekávalo, jak to všechno dopadne, neboť zapuzení byla vždycky parádní podívaná. Druhý den se šéf tvářil jako by nic a slečna Hana přišla do práce, taky jako by nic. Však mi pokaždé dalo sakra práci šéfa přemluvit, aby jí vzal zase zpět.

V poslední době jsem měl nepříjemný pocit, že mi tu a tam někdo prohlédnul stůl, zásuvky, pohrabal se v koši a pokoušel se poškodit skartovač. Ne, že bych měl v práci kdoví jaké poklady, ale každý tu měl něco osobního, a to poněkud zneklidňovalo. V šupleti mi polehávala láhev Johnyho Walkera se sadou broušených skleniček a dárkovou kazetu s vrhacími noži, kterou mi kdysi zlomyslně věnoval Frantek. Bylo to právě v ten den, kdy jsem se ošklivě pořezal při škrábání brambor. Šest stehů na ruce a pak rozšklebená jizva se staly důvodem k posměchu, že si neumím namazat ani chleba s máslem. Znáte to, kolegové!

Moje sestra Miroslava pracovala v jedné střední škole jako učitelka. Občas jsem jí volával, abych řešil některé její nevšední osobní situace. Mirka je složitá osobnost a čert aby se v ní vyznal. Bohužel, nikdy jsem si přesně nepamatoval, kdy ve škole nastává období té takzvané velké přestávky. Kdykoliv jsem telefonoval, nikdy se netrefil do tohoto tak přísně vymezeného časového úseku. Často u ní docházelo ke vzedmutí žaludečních šťáv s následným výbuchem emocí, kdykoliv jí museli kolegové vyvolat z vyučovací hodiny k telefonu. Prostě jednoduše – řvala na mě jako na malého záškoláka.

Žaludek mi hlady zpíval jako na kúru a ale ještě jsem musel převzít běsnící telefon. Volal kámoš Frantek, úpěnlivě mě prosil, zdali bych mu odpoledne nepomohl sbalit nějaké nádobíčko po zpravodajské akci, že má večer rande a sám by to nestihl. S povzdechem jsem, sice nerad, ale přece jen, přislíbil, že mu vypomůžu, pokud si mě vyzvedne z práce. Bodejť bych mu nepomohl, vždyť to nádobíčko jsem mu beztak půjčil já. Frantkova radost neznala mezí a určitě mi děkoval ještě chvíli po tom, co jsem rozmrzele seknul se sluchátkem. Konečně jsem se mohl živelně soustředit na konzumaci gumové housky a vlašského salátu decentně zabaleného ve skoro už rozmočeném papíru.

Ale nebylo mi dopřáno nasnídat se v klidu. Milý pan Hálek přišel nevhod v okamžiku, kdy jsem se pokoušel zbavit desku stolu drobků z housky a šikovně je rozmetat na půl metru kolem židle. Otravoval. Prý, jak je práce daleko. Nemám tyhle týpky rád, hrají si na tajemné a lezou šéfům do zadku a ostatním na nervy. Vnímal jsem ho jako tak bezvýznamného člověka, že se mi jeho jméno doslova vykouřilo z paměti už před lety. Tady nepracoval, jářku, na tichého společníka se mi nezdál, a šéfův dobrý kámoš od společného lizu to asi taky nebyl, protože šéf měl heslo ‘Dopředu a v hotovosti’. Šéf měl nejraději keš a obzvláště teď, před Vánočními svátky. Takže spíš to byl někdo, kdo na šéfa něco věděl z doby, kdy úřadoval coby kádrová rezerva, a teď to za protislužbičku vybalil.

Neměli jsme k dispozici žádné technické prostředky, kterými by se dal zvukový záznam zlepšit. Takže jsem se musel spolehnout na nekvalitní sluchátka od walkmana a svoje vlastní uši. Trvalo mi chvíli, osvojit si chudičkou slovní zásobu, kterou na pásce zachycení řečníci používali. Rozhovor, lépe útržky hovoru byly vedeny v jednoduché angličtině a ani jeden z řečníků se mi nezdál být rodilým mluvčím. Spíš to vypadalo na rozhovor Itala s Němcem. Shakespeara v originále jsem nečetl, ale prokousal jsem se už lecčíms. Jen pikantní bylo, že mi Hálek seděl za zadkem a koukal pod ruce, jak makají. Taky mě znervózňovalo, jak poklepával masivním prstenem s černým vypouklým kamenem na malíku do desky stolu. A to všechno kvůli krátké a mizerné nahrávce, která obsahovala rozmluvu tří, vlastně čtyř mužů. Jednotlivá slova jsem lovil mezi šumem na pozadí nahrávky. Všichni dotyční se dohadovali o nějakém plánovaném pokusu, který se měl brzo uskutečnit. O jeho podstatě neříkali nic, jen jsem vyrozuměl, kromě názvu, říkali tomu Gokchx (nebo tak nějak, asi slovo z hantýrky), že se musí někam umístit nějaký terč a změřit přesnost. Z toho se dalo usoudit, že se jedná snad o nějakou střelbu na cíl v jakémsi střeleckém klubu. Dále se dohadovali o nějaké ženě neocenitelných vlastností (mohl to ale být klidně i muž, jen podle jména, které vyslovovali jako „Cle“, se to nedalo poznat – myslel jsem si, že je to žena, když tak mluvili chlapi), která získala jakési dokumenty, jen letmo zmíněné. A také rozmlouvali o další osobě, což už byl zaručeně muž, který chtěl jejich počínání zmařit. Několikrát ale kdosi zdůraznil cosi ve smyslu ‘kachna to zařídí’ což ovšem nějak nedávalo smysl. Nahrávka končila předčasně v hlubokém šumu právě v okamžiku, kdy si čtveřice po vojensku rovnala přesný čas… nahrávka nebyla starší jak dvanáct hodin. A celá zmatená…

A to bylo vše. Naklepal jsem zprávu, slovo od slova, dvěma prsty jako kos zobanem do počítače a vytisknul na tiskárně. Počítač nebyl nejnovější, instalovali ho nedávno líní technici z nějaké fušerské firmy. Nejvíce mi vadila oranžová barva obrazovky monitoru. Bolely od toho oči. Pro jistotu jsem si udělal kopii textu a schoval ji pod tiskárnu. Třeba to patří k nějakému vydíráníčku, znáte to, pak stačí vědět, kdo komu šlápnul na kuří oko, a tak.

Hálek zklamaně zíral na těch pár řádků, nekorespondovalo to s lačností, s jakou mi papír vytrhnul z rukou.

„Proč tam jsou ty výpustky?“ Zdvihl nedůvěřivě oči od zápisu.

„Jaké výpustky?“

„Ty tři tečky.“

„Aha, tohle… No, tam nahrávka šuměla, nebylo slyšet všechno,“ pokrčil jsem rameny.

I tak vypadal, že nerozumí obsahu textu stejně jako já a evidentně očekával něco jiného. Uvěřil, až když si sám poslechl ruchy na části pásku. Na jeho nejapný dotaz o původu bzukotu na konci pásky jsem ho mile ubezpečil, že buď na tu štěnici přišli a zašlápli jí, nebo že byla rušená ještě nějakým jiným zařízením. Hálek vzal i disketu, na kterou jsem text uložil a osobně prohlédl počítač, zdali v něm něco nezůstalo. O to víc mě hřálo pomyšlení, že mám pod tiskárnou schovanou kopii, byť s vědomím, že je mi asi na prd.

(Po 13:00) Jedeme do hotelu

Frantek mě vyzvedl přesně v jednu hodinu, akorát v čase oběda. Cestou jsme se zastavili na jídlo v nějaké z jeho oblíbených pohostinství. Necítil jsem se úplně dobře v restauraci plné ženských a to jak v obsluze, tak u stolů. Po chvíli jsem se ale uklidnil, když jsem zjistil, že jejich pohledy směřují k Frantkovi a mě všechny přehlížejí jako lán ovsa. Ovšem u obsluhy mi to vadilo víc.

Frantek, to se musí uznat, podle zdejších měřítek fešák, byl v obleku prostě šik. Dokázal by, coby okouzlující řečník, vymámit tele z jalové krávy a jeho výmluvnost fungovala, kromě zjevu, na ženské jako mucholapka, jinými slovy, lepily se na něj, až mračna. Názorně předvedl své schopnosti na servírce, která nás s milým úsměvem obsluhovala. Asi ji znal už z dřívějška, stejně jako většinu těch ženských kolem. Raději jsem se přikrčil nad talířem a soukal do sebe nějaké jídlo, jen abych nemusel poslouchat ten křídel šum.

Nejraději oblboval mladá a nezkušená děvčata. Sám říkával, že hlavně ta s dobrým vychováním. Měl na ně nos a holky smůlu. Teprve při jídle jsem si vzpomněl, že je už patrně dávno po velké přestávce a já zase ségře nezavolal. Holt průšvih a přiznat se, že hlava má děravá na berlu Mrazilku zapomněla, to prostě nešlo. Ségra, pověstná svým puntičkářstvím, uměla dělat až neskutečně umělecké výstupy. Tyto, ehm, řekněme, hlasitější výměny názorů se konaly pouze za četného a hlavně dostatečně vyjeveného obecenstva. Tím samozřejmě nechci říct, že pokud jsme si vyměňovali názory mezi čtyřma očima, že byla potichu, to ne, ale ke neskutečným hlasovým výkonům se dokázala vypnout, jen pokud měla publikum. Frantek to nazýval syndromem získané držkatosti – ale vždycky, když se k nějakému výstupu schylovalo, nechal mě v rejži a utekl jako malý kluk, alespoň do vedlejší místnosti, protože se bál osobní srážky se ségrou. Ona se mě snažila stále vychovávat a peskovala mě při jakékoliv příležitosti, kdy se domnívala, že se nechovám dost způsobně. Na oplátku jsem hluboce ignoroval její výchovné metody a požadoval zadostiučinění za učiněná příkoří. Ovšem doba vzájemného výchovného působení se minula asi tak o pětadvacet let. Měl bych jen tak pro zajímavost dodat, že když se o výchovné etudy pokusila na Frantka, tak to – pokud neutekl – ztroskotalo na jeho naprosté upřímnosti, s jakou se jí snažil vyhovět. Místy jsem ho podezíral, že občas vidí mojí sestru nějak jinak…, jako by se díval na svatý obrázek, a k těm ostatním ženským se uchyluje, protože… nepřeskočila ta správná jiskra?

Omluvil jsem se kvůli telefonu a chudinku servírku nechal dočista samotinkou ve Frantkových spárech. Ani nepostřehli, že jsem se zvedl od stolu, samozřejmě, tak pěkně si povídali.

Hlas sestřiny spolupracovnice, zkreslený nejen telefonním přístrojem ale i vztekem, a příjemný jako mimořádná činže před braním, mi jedovatě oznámil, že sestra je právě na obědě, učí do půl čtvrté a jestli nemám hodinky, měl bych si už konečně nějaké pořídit. Hlas ještě zhnuseně utrousil něco o tom, jak musí být moje sestra nešťastná, mít takové to (domyslel jsem si jelito nebo alespoň hovado) za vlastního bratra a popuzeně zavěsila. Ano, nestrefil jsem ten správný čas, nebyla velká přestávka, pochopitelně a ještě jsem padnul na tuhle čarodějnici, to už snad ani nemohla být smůla nýbrž Osud. V duchu jsem jí přál jen pepř a feferonky, ale v reálu jsem se zmohl zase jen na nějaké blekotání.

***

„Tobě nezalézá maso do zubů?“ zeptal se mě Frantek cestou k autu, když se snažil s mlaskáním vypudit zbytky jídla ze zubů.

„Ne-e, vitamín M nikdy. Ale slupky z rajčat často.“ Co jsem mu měl na takovou blbost odpovědět, ne?

Stáli jsme těsně před zákazem stání a ta jeho krabička se vešla přesně před značku. Policajt nedůvěřivě auto obcházel a pokoušel se změřit, jestli není alespoň decimetrem nárazníku na úrovni značky. Tiše jsem se vplížil do auta a čekal, až Frantek s tou svojí výmluvností všechno vybaví. Což bylo natotata. Pak se pohodlně usadil a odrazili jsme se od chodníku.

„Nedal ti pokutu?“

„Prosím tě, za co?“ zasmál se, pak zvážněl, to aby mě seznámil se svým plánem. „Pojedeme do Evropy,“ řekl a snažil se vymotat z parkoviště před restaurací.

„Proboha, tam už snad přece nějakou dobu jsme, alespoň myslím,“ vyjevil jsem se.

„Do hotelu Evropa,“ zaškaredil se Frantek. „Je to ten interhotel na nábřeží s kasinem…“

„Áha…Tam máš políčeno na nějakou mladou pornografii a já ti mám dělat křena?“

„Ty si fakt dneska zabedněnej. Mám tam nastrčené ta tvoje ušiska, abys věděl,“ osvětlil mi svůj záměr v plné nahotě. Oh, tak tady jsou ty štěnice, co si ode mě před nedávnem půjčil! Dříve jsme pracovávali často spolu a na štěnice byli sehraná dvojka hubitelů. Ujasnil jsem si, že tu plácačku na obtížný hmyz, rozlezlý ve vyhlášeném interhotelu, budu dělat já, zatímco Frantek, ve svém skvěle padnoucím obleku, se někde zašije se slovy ‘Budu ti dělat zeď’. Tak takhle jsme spolu…ehm…pracovali.

„Budu ti dělat zeď,“ dodal Frantek jakoby nic.

„Čím to smrdíš, prosím tě,“ zeptal jsem se ho udiveně. Dřív bych to nepostřehl, ale teď, ve stísněném prostoru auta, jakmile zapnul ventilaci, to bylo cítit všude, „Používáš nějaký divný parfém? To je nějaké superpižmo? Že ty máš nějakou novou babu a kvůli ní se tak fintíš?“

Frantek chvíli mlčel, asi se tajně červenal a usilovně se věnoval řízení.

„Víš,“ začal za chvíli duchem téměř nepřítomen, „objevil jsem fantastickou žábu! Je to láska,“ dodal básnicky. Slyšel jsem to tak napůl, něco jako ‘bábu’, když jsem zalézal dozadu do auta, a neznělo mi to dost procítěně. Stačilo počkat, kdy všechno pateticky vybalí sám. Vždycky se pochlubil. Jeho objevy patřily buď opravdu mezi extratřídu modelek a hereček, anebo by o ně jiný ani kolo neopřel a srdce sexisty by jen zaplesalo. Ovšem Frantek míval i období, kdy se nad jeho objevy dalo jenom tiše žasnout. To období zřejmě právě nastávalo a já ho naprosto obdivoval, že se dožil pětatřiceti v dobrém duševním stavu a vyhnul se všem venerickým chorobám.

„Já myslel, že jsi balil tu servírku s krátkou sukýnkou a vzdouvajícím se dekoltem? Dělals na ní oči jako děcko na první vánoční stromek a ruce jsi měl taky takové… neposedné. Copak ti té holky není líto?“

„Neblázni, když se chci napít piva, nebudu si přece kupovat celý pivovar, ne? No jasně, jasně – máš pravdu jako vždycky,“ kýval nespokojeně hlavou. Rozuměl jsem mu dobře – ano, servírce ukáže svou sbírku nerezových otvíračů konzerv až příště. Zato tahle, hmm… To je prostě o něčem jiném, že? Tak už to vybal!

„Víš, ona je úžasná, krásná, inteligentní, zkušená a zajímá se o mou práci, je i technicky založená, má přehled… je to láska…,“ a dál se rozplýval, žvanivec jeden.

Tohle jsem už znal, Frantek se právě nacházel ve stavu naprostého poblouznění a potřeboval obecenstvo – tedy alespoň mně. Rozplýval se dál – a já ho neposlouchal, protože převlékání v mém podání ve stísněných a profesionála zcela nedůstojných prostorách v zadní části mikrobusu byl prostě boj. Pchá, mikrobus – velmi nadnesený výraz pro takovou tu malou japonskou krabičku na zápalky s kolečky, čert ví jaké značky.

„To je nějaká mladinká holčina, kterous vytáhnul z květinářského stánku?“

„Co blbneš?“

„No, já jen, jestli zase neoblbuješ nějakou středoškolačku, nebo tak…“

„Ne-e, je to zralá žena,“ odvětil Frantek úplně bezelstně. „Ví, co muži jako já potřebují, ale… víc ti neřeknu. Když si ze mě pořád utahuješ!“ Zamračil se. Aha, tak mi bylo jasné, že tohle asi nebude žádná extratřída, a o Frantkově bezelstnosti jsem mohl taky směle pochybovat, protože jí občas zaměňoval s vypočítavostí.

Oddechl jsem si, konečně se mi podařilo všechno na sebe navěsit. Musel jsem na jednu stranu ocenit, že nezapomněl na povinnou výbavu, ovšem s jeho barevným výběrem jsem moc spokojený nebyl. Buď byl částečně barvoslepej, nebo ty hadry kradl potmě!

„Měl bych pro tebe něco bokem, nechceš? Takový malý meloušek,“ najednou houknul dozadu Frantek po chvilce mlčení.

„Coó!“, vystrčil jsem hlavu zpod závěsu.

„Prácičku! No, samozřejmě pro odborníka tvých kvalit,“ ubral na nadšení Frantek, jen co mě uviděl.

„Tvůj nový objev už potřebuje odposlech nebo už žárlíš?“

„Blbče,“ zavrčel rozmrzele Frantek a vrátil se z růžového obláčku na tvrdou zem, „příště ti zase tak něco naznačím.“

„Nic určitého jsi mi zatím neřekl, a to co plácáš, už léta znám… Nevím ani jak se jmenuje, kolik její let, jaké má míry… prostě nic…“

„Tohle je z jiného soudku.“ Odfrknul Frantek, „je to prácička pro nějakého vědátora. Je dost trhlej. Známej pro něho dělá už pár let sem-tam – nic velkého, ale dobře platí. A když jsem mu řekl, že vedeš soukromou detektivní agenturu a mohu tě vřele doporučit, tak projevil docela zájem.“ Omluvně na mě mrknul do zpětného zrcátka. Nakrmil ho nějakýma kravinami, sedmilhář jeden.

„A ty ho znáš?“ Podezřívavě jsem na něj houknul, když jsem se soukal zpátky na sedadlo spolujezdce. Frantek není zlý, jen je na určité věci dost naivní a taky trochu ustrašený, ale vypočítavý slaboch, který se přeochotně poddává svým chtíčům. Kdyby ho dostala pod ruku nějaká začínající domina, tavil by se jako tvaroh…, i kouřit ty svoje hnusný cigára by přestal, ze dne na den! Napadla mě zatraceně veselá myšlenka, že by docela stačilo, kdyby ho dostala do parády moje ségra!

„Ne-e, dostal jsem se k němu přes toho známého a pár službiček, však víš, jak to v týhle branži chodí. Vždycky je něco za něco.“ Jasně že žvanil, slimák jeden, jako na estrádě

„Jo, ten člověk se jmenuje Dytas, Karel Dytas, nabízí práci… a slušně placenou,“ začal zase jakoby nic. Jméno mi ale vůbec nic neříkalo.

„Proč jsi to nevzal sám? Už tak smrdíš korunou…“

„To je složitý… Já to vzít nemohl, mám rozjetou ještě nějakou jinou akcičku, a taky…, chybí mi ty tvoje zpravodajské zkušenosti.“

„Pche, zpravodajské-“

„No jasně že to chce zpravodajce. Nemám pro tu tvojí práci ten správný cit.“

„Nepodceňuješ se?“

„Buď má z něčeho strach,“ dodal Frantek jakoby spíš pro sebe, „nebo o něco přišel. Tipoval jsem to na nevěru, ale ta v tom asi nebude. Na únos to taky nevypadá… Takže, teče mu do bot, což může být finančně zajímavý…, ale pro tebe to bude normální prácička, poptat se v okolí, a tak. Na, tady máš na něj číslo. Prý na něm bude tak do konce týdne.“ Podal mi pomuchlanou krabičku od cigaret s načmáraným číslem. Několikrát jsem si ho přečetl, abych si ho zapamatoval, pak krabičku uvrhnul v nemilost do popelníku, a na malou chviličku se stal přesvědčivým pyromanem.

„Sakra, nepal mi to tady!“ rozčílil se Frantek tak, jak se vždycky rozčiloval, když mu upadla zapálená cigareta přes volant na kalhoty a pak někde na koberečku vypálila dírku. „Seš úplně úchylnej s tím stihomamem. Už bys s tím měl něco udělat. Jsou na to už i prášky!“

Omluvně jsem ohýnek zadusil a zeptal se jen tak: „Když je ta práce finančně tak výhodná, proč na to neskočíš sám. Nebo… nebo tě diriguje ta dvoje nová baba, ha, há?“

„No jo, chytrej, já ti dohazuju práci a ty… jsi nevděčnej jako vždycky!“

„Jak nevděčnej. Vyptávat se lidí, obcházet firmy, napichovat telefony bez dozoru, fotit ksichty… to přece všechno umíš.“ Chtěl jsem ho trošku popíchnout.

„Tohle je něco jinýho,“ ošíval se. „Je to spíš průmyslová špionáž…“

„Špionáž, jo? Houby! Je v tom ta baba, co? Nemáš už na nic čas? Zpracovala tě?“

„No… Jo. Ne, vlastně ne! Ne, tak to není…v tomhle období to prostě nejde, vždyť víš, každý večer jednosměrka…,“ Frantek se úplně poslintal. Pardon, zasnil.

„Nechceš dohodit tu servírku…?“ Napadlo ho nakonec. Blbec!

To jeho dohazování se mi moc nelíbilo. A byla-li v tom ženská podle Frantkova vzoru, pak už vůbec ne. Jen jednou jsem na něho takhle dal. Dohodil mi tehdy fakt fešnou spolupracovnici z vnitra. Líbila se mi, to je pravda, a tak díky Frantkovi jsem zakrátko skončil v chomoutu. Svatbu Frantek zorganizoval ze dne na den. Na to byl kádr! Ovšem, taktně mi zamlčel některé skutečnosti. A kdybych tušil, jak se věci mají, tak hned záhy bych mu skočil do úsměvu a pak možná i pěstí do obličeje. Tehdy jsem to omlouval sám před sebou a sváděl všechno na svou zaslepenost. Faktem ale bylo, že když jsem se probral v nemocnici po úrazu, neseděla tam moje novo-manželka, ale Frantek se svým špatným svědomím, ufňukaná ségra a ustaraný Votradovec, můj budoucí šéf. Sám Frantek se od té doby v této oblasti cítil tak provinile, že mi celou tu dobu od nešťastných událostí dohazoval kšefty a kšeftíčky. Asi se tím snažil ulehčit černému svědomí a snad se mi i zavděčit, protože i on měl tak nějak co dočinění se zmizením mojí ženy.

„Doufám, že jsi zase nesháněl nějaký chomout i pro mne?!“ Neopomenul jsem si rýpnout. Jízlivě!

„Jen práci, vždyť mě znáš, nedovolil bych si nabízet ti cokoliv jiného,“ navázal bez mrknutí oka na předchozí hovor, když jsme zůstali stát na dalším semaforu a on zabojoval se zápalkami a cigaretou. Nepochopil jsem, proč vlastně kouří, když až do típnutí cigarety stále chrchlal a ani si z ní pořádně nepotáhnul. Každopádně předvedl ukázkové láteření, když mu právě zapálená cigareta jako obvykle vyklouzla ze rtů a propadla volantem na zem. Minula nás záchranka s rozeřvanou sirénou. A pak ještě nějaké auto s majáčkem.

„Sprav si to,“ koukl Frantek, když dopátral cigaretu a zašklebil se, protože zjistil, že ji zlomil tím šmátráním poslepu.

„Co,“ nechápal jsem.

„No vlasy,“ kývnul a ještě naznačil trhnutím ruky.

„Jo tak,“ došlo mi to a učinil jsem nezbytné kosmetické zásahy na své vizáži.

„Líp,“ syknul, „ta guma je pořád vidět.“

(Po 14:45) Těžká chvilka

„Prohledej ho…“

„Těžko.“

***

Table of Contents

Tajemství včerejška

Zastávka na Pokloništi