Četnický DEKAMERON

aneb

lechtivé případy z četnické stanice na okraji Velké Prahy z doby I. republiky

Jan KUČERA

Motto:

Ten kdo hodně čte, stihne do své smrti prožít tisíce životů.

Úvod

V roce 1972, krátce po mém nástupu na Obvodní oddělení Veřejné bezpečnosti na okraji Prahy, jsme likvidovali poslední vzpomínku na původní četnickou stanici. Velký starý trezor. Při stěhování jsem si všiml, že je jedna chybějící noha trezoru nahrazena nějakou starou knihou. Knihu jsem zachránil a dal si ji do stolu. Pak jsme spolu s kolegou skoro rok poslouchali ve volnu, anebo když byl klid, vyprávění o místní četnické stanici a četnících, kteří zde před námi za 1. republiky sloužili.

Proč? Protože náš kolega nadporučík čekající na odchod do civilu za nošení trikolory na uniformě v roce 1968 s nimi po roce 1945 skoro tři roky sloužil, a tak jako my nyní, i on tehdy, jako mladý příslušník SNB (Sbor národní bezpečnosti) poslouchal jejich příběhy a vyřešené i nevyřešené případy. Jednou se také zmínil o „Deníku této stanice,“ který si vedli dva velitelé po sobě skoro dvacet let a který se záhadně ztratil.

Za pár minut, když všichni odešli, jsem šel ke svému stolu a třesoucí se rukou jsem knihu vyndal ze stolu a četl jsem na jejích deskách skoro nečitelný nápis: „Deník výjimečných případů četnické stanice Uhříněves.“ Nemohl jsem uvěřit vlastním očím, že se mi konečně splnil můj dětský sen. Poprvé v životě jsem našel „poklad.“ I když nebyl ze zlata a stříbra, byl pro mne o to cennější, byl v něm popsaný život našich předchůdců z doby před desítkami lety. Z doby, o které se moc mluvit nesmělo a když se o ní mluvilo, tak jen to horší.

Deník začal psát velitel četnické stanice vrchní strážmistr František Navrátil, který v roce 1927 tuto stanici převzal pod své velení. Jeho předchůdce vrchní strážmistr Josef Čermák odcházel do penze. Po šesti letech odešel i tento velitel, bývalý ruský legionář, na četnickou pátrací stanici do Prahy. Tehdy jej ve psaní uvedené knihy vystřídal nový velitel stanice, vrchní strážmistr Antonín Beer, který stanici velel až do roku 1946, kdy také odešel do důchodu a přišla „nová éra“ SNB.

Tak se společně vraťme o desítky let v čase zpět. Do doby první Československé republiky. Na malou četnickou stanici na okraji Velké Prahy, do kolektivu četníků řešících běžné každodenní případy. Předávám slovo praporčíku Navrátilovi a přeji vám hezké čtení.

1. Cesta do roku 1925

Jmenuji se Franta Navrátil. Jsem obyčejný chlap, který vystudoval ještě za Rakouska-Uherska chlapecké gymnázium a po „zkoušce z dospělosti“ jsem musel v roce 1915 narukovat do té Velké války. Tam jsem složil ještě jednu a daleko těžší zkoušku z dospělosti. Neuplynul ani rok a já se nechal se dvěma kamarády zatknout na ruské frontě „nepřítelem,“ proti kterému jsme nechtěli bojovat. Rok jsem potom strávil v zajateckém táboře na Sibiři.

Když k nám přišli v roce 1917 náboráři z Československých legií, byl jsem mezi těmi, co se přihlásili a znovu oblékli uniformu, nyní legionářskou. V roce 1920 jsem objel na staré japonské lodi celý svět a vrátil se domů, do nové Československé republiky. Měl jsem veliké štěstí, že Anička, láska moje, na mne pořád čekala. Když mne poprvé po pěti letech uviděla, jen se usedavě rozplakala v domnění, že umírám. Tak jsem byl hubený a vyčerpaný po těžké cestě a nemoci. Ale nezemřel jsem a dal jsem se tak do kupy, že jsem si troufl jít požádat rodiče o její ruku.

To jsem si ale neuvědomil, že Anička je z tzv. lepší rodiny, a tak jsem narazil. Nakonec mne její rodiče rovnou neodmítli, ale dali si podmínku, že musím mít zaměstnání s vyhlídkou na penzi. Krátce po tom nás navrátilce-legionáře oslovil náš velitel s prosbou, abychom zvážili své působení v nové čs. armádě, u policie, nebo u četnictva. Bylo mi skoro dvacet šest let a přijal jsem službu u četnictva. Ale oženit jsem se mohl až po čtyřech letech služby a nejdříve ve věku třiceti let. Když jsem to mojí milované Andulce opatrně pověděl, že musíme počkat další čtyři roky, tak z toho měla ještě radost. Ne pro ty čtyři roky dalšího čekání, ale pro to, že mám povolání pod penzí a tím splním hlavní podmínku jejích rodičů.

Moje láska bydlela s rodiči v hezké vilce na okraji Prahy. Když jsem svůj nástup k četnictvu oznámil jejím rodičům, dostal jsem oficiální povolení k nim chodit ve dne na návštěvy, doprovázet Andulku do divadel a na taneční zábavy. To nám zatím stačilo ke štěstí. Měl jsem jako bývalý legionář u četnictva řadu výhod. Nebyl jsem přijat jako četník na zkoušku, ale protože jsem podepsal smlouvu bez časového limitu, byla mi rovnou přiznána hodnost z legií. Byl jsem povýšen na hodnost štábního strážmistra, včetně odpovídajícího služného.

Štábní strážmistr čs. četnictva

Později jsem si mohl dát na pravý rukáv tři červené hřebeny za tři roky služby v legiích. Byl jsem šest let ze školy a zase jsem seděl ve školní lavici. Nástupní škola uběhla rychle a závěrečné zkoušky dopadly dobře. Pak přišel praktický výcvik, který pro nás staré vojáky z války byl skoro odpočinkový. Už se psal rok 1922 a mne ještě s dalšími četníky-legionáři odveleli na rok na Podkarpatskou Rus. Pomáhali jsme zakládat síť četnických stanic v tom nejodlehlejším koutě republiky. Nakonec jsem tam zůstal až do roku 1925.

Za odměnu jsem si mohl vybrat stanici, na kterou se vrátím a na které bych mohl dělat časem velitele. Dlouho jsem neváhal a vybral jsem si malé městečko za hranicemi Prahy. Tam žili rodiče mojí Andulky a ona tam zaměstnávala tři švadlenky ve své malé krejčovské firmě. To už jsem měl hodnost „praporčíka.“

Velitelem četnické stanice byl vrchní strážmistr Josef Čermák, starší rozumný pán s dlouholetou praxí, který za dva roky odcházel do penze. Dva roky je slušná doba na to, abych získal dokonalou osobní i místní znalost. K sobě měl tři strážmistry. Dva postarší, čekající na penzi jako on a mladého perspektivního hocha, Pepíka Háska. Velitel naší stanice mi automaticky jako druhé nejvyšší šarži na stanici dával všechny složitější případy, což mne moc těšilo. Často jsem si brával strážmistra Háska sebou, aby se co nejvíce přiučil našemu řemeslu.

2. Z krádeže řetízku se vyklubal „outěžek“ mladé služky

Někdy byly cesty informací určených pro naše uši složité, až krkolomné. Tak to bylo i s tím zlatým řetízkem. Jednoho dne mne zastavil pan farář Votýpka, velmi seriózní a rozumný pán. Důvěrně mi sdělil, že jedna jeho „ovečka“ se mu mimo svatou zpověď zmínila o tom, že jí byl asi odcizen zlatý řetízek se zlatým křížkem. Památka se v rodině dědí již několik generací. Jedná se o velmi nemocnou ženu, která počítá svůj čas už jen na měsíce, možná jen týdny, a tak si farář myslí, že by si nevymýšlela. Slíbil jsem panu faráři, že se na to přeptám.

Poškozená žena byla selkou na malém statku na okraji Královic. Hned druhý den jsem si tam naplánoval obchůzku a vzal jsem si strážmistra Háska sebou. Když jsme přišli na okraj Královic, poslal jsem mladého do hospody poptat se na tu rodinu, a hlavně jejich čeledíny a děvečky. Sám jsem šel rovnou za hospodářem. Znal jsem jej od vidění. Byl dokonce v zastupitelstvu obce, a tak jsem se domníval, že vše vyřešíme v klidu, ke všeobecné spokojenosti.

Když jsem ty dva lidi viděl, jak po sobě pokukují a pořád se na sebe usmívají, bylo mi to jasné a také jsem věděl, že v tom žádný zlý úmysl nebyl. No, a když muž smutně dodal, že se ta manželčina nemoc vleče už skoro patnáct let a po tu dobu spolu žijí jako bratr se sestrou, nebylo co dodat. Přes to jsem manželovi poradil, aby řetízek „jako“ našel, vrátil jej manželce a měl doma klid.