OSHO

SETKÁNÍ

S POZORUHODNÝMI

LIDMI

Bódhidharma • Gautama Buddha • Čijono • Čuang-c’

Dionýsios • Chalíl Džibrán • Georgij Gurdžijev

Hérakleitos • Ježíš • Kabír • Kršna • J. Krišnamurti

Lao-c’ • Meera • Friedrich Nietzsche • Pythagoras

Rábi’a al-’Adawíja • Džaláluddín Rúmí

Hákim Saná’í • Sókratés

Original English title: MEETINGS WITH REMARKABLE PEOPLE

Copyright © 2003, 2008 OSHO International Foundation, Switzerland.

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2023

Translation © Jana Žlábková, 2011

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku. Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks (OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks)

ISBN 978-80-7593-582-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-583-0 (mobi)

Úvod

Vaše mysl je od samého začátku ovlivňována materiálními cíli a zaměřována na ně. Učíte se matematiku, učíte se zeměpis a dějiny. Celé dějiny ale nejsou vůbec k ničemu, je to naprostý nesmysl. K čemu je dobré učit se o hlupácích z dávných časů? Jaký to má smysl? Lepší je na to všechno zapomenout. Proč si zatěžovat hlavu Čingischánem, Tamerlánem, Nádirem Šáhem, Alexandrem či Napoleonem? K čemu je to dobré? Čím tihle lidé přispěli lidskému vědomí? Jsou jako jed; všemi možnými způsoby se snažili zastavit vývoj lidstva, lidskou evoluci.

V knihách o dějinách lidstva nenajdete jména Lao-c’, Čuang-c’, Lie-c’, Kchou-čchien – nejsou ani v poznámkách pod čarou. A přitom právě tihle lidé jsou opravdovými základy lidského vědomí, tihle lidé jsou skutečnou nadějí. Ale nikde o nich nenajdete jedinou zmínku; historici ve vás naopak neustále vyvolávají pochybnosti, zda Ježíš vůbec žil, zda je Kršna opravdu postava z dějin, nebo pouhý mýtus, zda Mahávíra byl reálná, nebo jen fiktivní osoba. Kráčel Buddha skutečně po této zemi, nebo je to projekce našeho snění, naší touhy?

Sigmund Freud říká, že tihle lidé jsou projevem našich toužebných přání. Chceme, aby takoví lidé byli, ale oni ve skutečnosti neexistovali, a i kdyby existovali, bylo by všechno jinak, než jak jsme to líčili. Právě to byl důvod rozkolu mezi Freudem a jeho žákem Carlem Gustavem Jungem; a byl to naprosto zásadní rozkol. Freud byl velmi pragmatický, Jung byl mnohem poetičtější. Jung věřil v mytologii a nevěřil v historii. A v tom jsem s Jungem zcela zajedno.

Všechny mytologie světa jsou mnohem blíž pravdě než vaše takzvané dějiny. My ale učíme děti dějiny, nikoli mytologii. Učíme je aritmetiku, nikoli poezii. A to málo, co jim říkáme o poezii – učíme takovým způsobem, že toho mají brzy po krk a jsou otrávené, takže když student opustí univerzitu, nikdy si znovu nepřečte Shakespeara, nikdy se znovu nepodívá na Miltonovo dílo. Už samotná jména Shakespeare, Milton, Kálidása v něm vyvolávají pocit znechucení. Profesoři ho těmi jmény tak mučili, že s nimi navždycky skoncoval. Nikdo nepodněcoval jeho zájem, a proto student nerozvíjel svou poetičnost; ztratil o poezii veškerý zájem. Nikdo nepodporoval jeho tvořivost, nikdo ho k poetice nevedl.

Učenci dokážou velmi zručně zničit vše krásné svými komentáři, výklady, svým takzvaným učením. Udělají ze všeho tak obtížnou vědu, že dokonce i poezie přestane být poetická.

Já osobně jsem během studií na univerzitě nikdy na žádné přednášky o poezii nechodil. Vedoucí katedry si mě neustále zval k sobě a říkal: „Na ostatní přednášky chodíte, tak proč nechodíte na přednášky o poezii?“

Pokaždé jsem mu na to odpověděl: „Protože si chci uchovat zájem o poezii. Já poezii miluji, a to je ten důvod. Je mi naprosto jasné, že vaši profesoři jsou zcela nepoetičtí; oni vůbec netuší, co poezie je. Já je moc dobře znám. Člověk, který učí na univerzitě poezii, se mnou chodí každé ráno na procházku a já nikdy neviděl, že by se podíval na stromy, že by poslouchal ptáky, že by vnímal nádherný východ slunce.“

A tam, kde jsem tehdy studoval, byly východy a západy slunce nesmírně krásné. Univerzita stála na vysokém kopci obklopeném menšími pahorky. Procestoval jsem celou Indii, ale nikde jsem neviděl krásnější východy a západy slunce. Z jakéhosi neznámého důvodu byla právě kolem saugarské univerzity při východu a západu slunce tak úžasně zbarvená oblaka, že i slepec by poznal, že se děje cosi nádherného.

Ale nikdy jsem neviděl, že by ten profesor, který na univerzitě přednášel o poezii, věnoval jediný pohled východu slunce, že by se alespoň na malý okamžik zastavil. A když viděl, že pozoruji východ nebo západ slunce nebo stromy nebo ptáky, vždycky se mě zeptal: „Proč tu sedíte? Jste přeci na ranní procházce – to je chvíle na cvičení!“

Odpověděl jsem mu: „Pro mě to není cvičení. Pro vás je to cvičení, ale pro mě je to milostný vztah.“

A když pršelo, tak nikdy nepřišel. Pokaždé, když pršelo, šel jsem zaklepat na jeho dveře se slovy: „Tak jdeme!“

A on prohlásil: „Ale vždyť venku prší!“

Řekl jsem: „To je ta nejkrásnější chvíle na procházku, protože ulice jsou úplně prázdné. A procházet se v dešti bez deštníku je tak nádherné a tak poetické!“

Myslel si, že jsem se zbláznil, ale člověk, který se nikdy v dešti pod stromy neprocházel, nemůže rozumět poezii. A tak jsem vedoucímu katedry řekl: „Není to poetický člověk a naprosto všechno dokáže zničit. Je to vědec a poezie je tak nevědecká záležitost, že mezi nimi není žádné styčné pole.“

Univerzity ubíjejí v lidech zájem a lásku k poezii. Ubíjejí vaši představu o životě; dělají ze všeho pouhé zboží. Učí vás, jak máte vydělat víc peněz, ale neučí vás, jak prožívat život do hloubky, jak žít naplno. Ale jen tak je možné postřehnout, co je tao. Jen tak je možné, aby se otevřela dvířka a okna do nejvyššího stavu. Dozvídáte se, jakou hodnotu mají peníze, ale neznáte hodnotu růže. Dozvídáte se, jak skvělé je být premiérem nebo prezidentem, ale netušíte, jak úžasné je být básníkem, malířem, zpěvákem nebo tanečníkem.

My se ale bojíme, že ztratíme sami sebe, a tak dál tisíci způsoby vyživujeme své ego. Náš život spočívá jen v tom, že neustále zavíráme všechna okna i dveře před sluncem, měsícem, hvězdami, větrem, deštěm, ptáky, stromy, před láskou, krásou a pravdou. Zavíráme všechny dveře a budujeme kolem sebe hrob bez dveří a oken. Stávají se z nás Leibnitzovy monády, kapsle bez oken. Náš život je zhuštěný do jedné kapsle. Přesně tohle neustále děláme. A kromě toho ještě stavíme stále silnější a silnější zdi. Hlavním podnětem je soutěživost a ambice; touha mít stále víc a vůbec není důležité, zda to potřebujete, nebo ne; o to vůbec nejde.

Myslíte si, že nejbohatší lidé světa potřebují víc peněz? Mají jich tolik, že je ani nemohou využít; mají jich nadbytek. Ale touha mít jich víc nikdy nezmizí, protože nejde o to, že by potřebovali peníze; hlavní je, že si tak budují stále silnější zdi svého ega. Neustále s někým soupeří. Soupeřivost vyvolává konflikty. A konflikty oživují vaše ego.

Historie zná jen třenice, historie zná jen podlost. Historie zná jen vychytralé štváče. Historie zná jen šílence – protože zaznamenává jen špatné věci. Pokud je všechno v pořádku, nevyhovuje to ani době, ani historii.

Historie se příliš nezmiňuje o Ježíši – v podstatě o něm vůbec nemluví. Kdyby neexistovala Bible, nebyl by o Ježíšovi jediný záznam. A já vám chci říct, že žilo mnoho takových, jako byl Ježíš, ale nedochovaly se o nich žádné záznamy. Historie si jich nevšimla. Byli tak skromní, byli tak tiší, byli v tak hluboké harmonii, že se kolem nich nezčeřila jediná vlnka. Přišli a odešli a nezanechali po sobě jedinou stopu.

Historie nezaznamenává existenci buddhů. Proto když slyšíte o Buddhovi nebo Mahávírovi nebo Zarathuštrovi, máte pocit, že jsou to mytologické postavy, nikoli historické osobnosti. Zdá se, že nikdy neexistovali nebo že existovali jen ve snech, že existovali jen v básních několika romantiků s bujnou fantazií. Jako by to byl jen odraz toužebných přání. Jako by to byly představy o tom, jaký by člověk měl být… ale nikoli skutečné osoby.

Oni ale opravdu žili. A byli tak skuteční, že za sebou nezanechali jedinou stopu.

1. kapitola

Bódhidharma

Během dlouhého vývoje lidského vědomí nežil tak výstřední buddha jako Bódhidharma – byl naprosto výjimečný, osobitý a zvláštní. V něčem se mu podobá Georgij Gurdžijev, ale opravdu jen trochu – těch shod není mnoho, nebyl úplně stejný.

Na tomhle světě žilo mnoho buddhů, ale Bódhidharma se nad nimi tyčí jako Everest. Měl zcela osobitý způsob bytí, žití a vyjadřování pravdy; nedá se s nikým srovnávat. Toho muže by stěží strávil i samotný Buddha.

Bódhidharma putoval z Indie do Číny, aby tam šířil poselství svého mistra. Ačkoli je od sebe dělilo jedno tisíciletí, pro Bódhidharmu a podobné lidi nic takového jako čas a prostor není důležité – pro Bódhidharmu byl Buddha současník. Navenek je jasné, že mezi Buddhou a Bódhidharmou je propast jednoho tisíciletí, ale pokud jde o skutečnost a pravdu, není to ani jeden jediný okamžik. Z vnějšího pohledu byl Buddha už tisíc let mrtvý, když se Bódhidharma objevil na scéně, ale uvnitř byl stejný jako Buddha. Mluvil o Buddhově podstatě – samozřejmě svým způsobem, svým osobitým stylem. A ten by připadal i Buddhovi hodně zvláštní.

Buddha byl nesmírně vzdělaný, sofistikovaný a vznešený muž. Bódhidharma je jeho pravý opak. Není to člověk, je to lev. On nemluví, on řve. Nemá onu vznešenost, jíž se vyznačoval Gautama Buddha; je hrubý a syrový. Není vybroušený jako diamant; pochází přímo z dolu, je hrubý, nevybroušený. V tom spočívá jeho krása. Buddhova krása byla velmi jemná, vytříbená, křehká. Bódhidharma měl svou vlastní krásu připomínající kámen – silnou, mužnou, nezničitelnou, nesmírně mocnou.

I z Buddhy vyzařuje síla, ale jeho síla je velmi tichá, je jako šepot, jako chladivý vánek. Bódhidharma je bouře, hrom a blesky. Buddha přichází k vašim dveřím zcela neslyšně; on na dveře ani nezaklepe a neuslyšíte jeho kroky. Ale když za vámi přijde Bódhidharma, celý dům se otřese v základech.

Buddha s vámi nezatřese, i kdybyste spali. A Bódhidharma? Ten vás probudí, i kdybyste byli v hrobě! Vší silou vás udeří; je to kladivo. Svým jednáním je pravý opak Buddhy, ale jeho poselství je stejné. Sklání se před Buddhou jako před svým mistrem. Nikdy neříká: „Tohle je mé poselství.“ Prostě jen říká: „Náleží to všem buddhům, všem starodávným buddhům. Já jsem pouhý posel. Nic není mé, protože já nejsem. Já jsem jen dutý bambus, který si buddhové zvolili za svou flétnu. To oni zpívají; já jim jen umožním, aby skrze mě zpívali.“

♦ ♦ ♦

Bódhidharma se narodil před čtrnácti sty lety jako syn krále vládnoucího na jihu Indie. Patřila mu velká pállavská říše. Bódhidharma byl třetím synem svého otce, ale měl zcela jiný pohled na svět – byl to nesmírně inteligentní muž – a tak království odmítl. Nezříkal se světa, ale nebyl ochoten marnit čas na světské záležitosti, na triviální věci. Šlo mu jen o poznání vlastní podstaty, protože pokud ji nepoznáte, musíte přijmout smrt jako konec.

Každý, kdo hledá pravdu, vlastně bojuje se smrtí. Bertrand Russell prohlásil, že nebýt smrti, nebylo by žádné náboženství. Je na tom něco pravdy. Úplně s tím nesouhlasím, protože duchovno je velmi rozsáhlá oblast. Nejde jen o smrt, ale také o hledání blaženosti, o hledání pravdy, o hledání smyslu života; jde o spoustu dalších věcí. Bertrand Russell má však do jisté míry pravdu: nebýt smrti, jen velmi málo lidí by se zajímalo o duchovno. Smrt je velmi silný podnět.

Bódhidharma odmítl království a svému otci řekl: „Nedokážeš-li mě ochránit před smrtí, tak mi prosím nebraň. Nech mě hledat to, co přesahuje smrt.“ Byla to úžasná doba, obzvláště na Východě. Otec se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Nebudu ti bránit, protože před smrtí tě opravdu ochránit nemohu. Vydej se na cestu, máš mé požehnání. Jsem z toho smutný, ale to je můj problém, neboť na tobě lpím. Doufal jsem, že se jednou staneš vládcem velké pállavské říše, ale ty sis zvolil mnohem vyšší cíl. Jsem tvůj otec, tak jak bych ti mohl v něčem takovém bránit?

A navíc jsi řekl tak úžasně jednoduchou větu, jakou bych nikdy nečekal. Řekl jsi: ,Dokážeš-li mě ochránit před smrtí, pak z paláce neodejdu, ale pokud neumíš mé smrti zabránit, pak mi prosím nebraň v odchodu.‘“ Je to zjevný důkaz Bódhidharmovy vysoké inteligence.

A dál bych chtěl, abyste si zapamatovali, že ačkoli byl následovníkem Gautamy Buddhy, v některých věcech se dokázal odvázat mnohem víc než sám Buddha. Ten se například bál přijímat do své komunity ženy, ale Bódhidharmu zasvětila jedna osvícená žena. Jmenovala se Pradžňádhára. Její jméno se zachovalo jen díky Bódhidharmovi; jinak by na ni už lidé dávno zapomněli, ale známe jen to – nic víc o ní nevíme. To ona nařídila Bódhidharmovi odejít do Číny. Buddhismus se do Číny dostal šest set let před Bódhidharmou. Bylo to cosi úžasného; nikdy se nikde nic podobného nestalo – Buddhovo poselství okamžitě uchvátilo lidi v celé Číně.

Bylo to hlavně tím, že Čína v té době žila pod vlivem Konfucia a už ji to unavovalo. Konfucius byl pouhý moralista, puritán a o vnitřních tajemstvích života neměl nejmenší tušení. Ve skutečnosti popíral, že tam uvnitř něco je. Všechno je venku a je třeba to vytříbit, vyleštit, zkultivovat, aby to bylo co nejkrásnější.

Tehdy tam byli Konfuciovi současníci, například Lao-c’, Čuang-c’ a Lie-c’, ale to nebyli mistři, nýbrž mystici. Nemohli v srdcích čínského lidu podnítit vzpouru proti Konfuciovi. Proto tam bylo určité vakuum. Nikdo nedokáže žít bez duše a jakmile si začnete myslet, že žádná duše není, váš život postupně ztrácí veškerý smysl. Duše je spojující prvek a bez ní jste odříznuti od existence a od věčného života. Když stromu usekáte větve, uschne – přijde o zdroj výživy – a stejně tak vás názor, že nemáte žádnou duši, žádné vědomí, odsekne od existence. Člověk se začne scvrkávat a má pocit, jako by se dusil.

Konfucius byl nesmírně racionální muž. Mystici Lao-c’, Čuang-c’ a Lie-c’ věděli, že Konfuciovo počínání není správné, ale nebyli to mistři. Žili v klášteře a měli jen pár žáků.

Když se buddhismus dostal do Číny, okamžitě pronikl do samého centra duší lidí, jako by po staletí trpěli trýznivou žízní a buddhismus se objevil jako dešťový mrak. Uhasil jejich žízeň tak rychle, že se stalo cosi nepředstavitelného.

Křesťanství konvertovalo mnoho lidí, ale tato konverze se nedá označit za duchovní. Křesťané získávají na svou stranu chudé a hladové lidi, žebráky a sirotky a nepůsobí na ně duchovně, ale jen jim dávají jídlo, šaty, přístřeší a vzdělání. To však nemá s duchovnem vůbec nic společného. Muslimové konvertovali spoustu lidí, ale hlavní roli v tom hrál meč: buď se z vás stane muslim, nebo zemřete. Volba je na vás.

Konverze, k níž došlo v Číně, byla jedinou duchovní konverzí v celých dějinách lidstva. Buddhismus mluvil jasnou řečí a lidé okamžitě pochopili krásu jeho poselství. Žíznili po něm, na něco takového už dlouho čekali. Celá země, a je to největší země světa, přešla na buddhismus. Když tam o šest století později dorazil Bódhidharma, bylo v Číně téměř třicet tisíc buddhistických chrámů a klášterů a žily tam dva miliony buddhistických mnichů. A dva miliony buddhistických mnichů není málo; je to pět procent celé čínské populace.

Pradžňádhára řekla Bódhidharmovi, ať se vydá do Číny, protože ti, kteří tam byli před ním, sice odvedli skvělou práci, ale nikdo z nich nebyl osvícený. Byli to velcí učenci, velmi ukáznění, laskaví, klidní a soucitní lidé, ale ani jeden z nich nebyl osvícený. A Čína potřebovala nějakého Gautamu Buddhu. Půda byla připravena.

Bódhidharma byl první osvícený člověk, jenž se dostal do Číny. Chtěl bych zdůraznit, že zatímco Gautama Buddha se bál přijmout do své komunity ženy, Bódhidharma byl natolik odvážný, že se nechal uvést na cestu Gautamy Buddhy právě ženou. Potkal i jiné osvícené lidi, ale z určitého důvodu si zvolil ženu. Udělal to proto, aby ukázal, že i ženy mohou být osvícené. A navíc že i jejich žáci mohou být osvícení. A Bódhidharmovo jméno je po Buddhovi hned na druhém místě na seznamu osvícených buddhistů.

O tomto muži existuje spousta legend a všechny mají určitý význam. Jedna legenda praví, že když se dostal do Číny – trvalo mu to tři roky – přišel ho uvítat čínský císař Wu. Jeho sláva ho předcházela. Císař Wu udělal filozofii Gautamy Buddhy velkou službu. Tisíce učenců překládaly buddhistické spisy z jazyka páli do čínštiny a císař byl patronem této nesmírně rozsáhlé překladatelské práce. Nechal postavit tisíce chrámů a klášterů a živil tisíce mnichů. Celé své bohatství dal do služeb Buddhovi, takže je naprosto přirozené, že buddhističtí mniši, kteří se dostali do Číny před Bódhidharmou, mu líčili, že je to úžasný člověk a že se narodil jako bůh v nebi.

Proto první otázka, kterou císař položil Bódhidharmovi, zcela pochopitelně zněla: „Vybudoval jsem mnoho klášterů, živím tisíce učenců, založil jsem univerzitu, kde se studuje nauka Gautamy Buddhy, dal jsem celé císařství a jeho poklady do služeb Buddhovi. Jaká bude má odměna?“

Když spatřil Bódhidharmu, byl trochu zaražen, protože někoho takového nečekal. Bódhidharma vypadal hodně divoce. Měl obrovské oči, ale nesmírně něžné srdce – jako by měl v srdci květ lotosu. Jeho obličej ale vypadal děsivě a nebezpečně. Chyběly už jen sluneční brýle a byl by dokonalý mafián!

Císař Wu mu s hrůzou položil svou otázku a Bódhidharma řekl: „Nic, žádná odměna nebude. Naopak se připrav, že budeš uvržen do sedmého pekla.“

Císař opáčil: „Ale já jsem neudělal nic zlého – tak proč do sedmého pekla? Udělal jsem všechno, co mi řekli buddhističtí mniši.“

Bódhidharma pravil: „Dokud nezačneš poslouchat svůj vlastní hlas, nepomůže ti ani buddhista ani nikdo jiný. A tys ještě svůj vnitřní hlas nezaslechl. Kdybys ho zaslechl, neptal by ses tak hloupě.

Na cestě Gautamy Buddhy nejsou žádné odměny, protože samotná touha po odměně vychází z lačné mysli. Celé učení Gautamy Buddhy je založeno na zbavení se žádostí, a pokud konáš tyhle takzvaně ctnostné skutky, stavíš chrámy a kláštery a živíš tisíce mnichů s touhou v mysli, dláždíš si cestu do pekla. Kdybys to dělal s radostí, o kterou se můžeš podělit s celou svou říší, a ani v nejmenším netoužil po odměně, už to samo by bylo tvou odměnou. Takhle ale vůbec netušíš, o co jde.“

Císař Wu prohlásil: „Má mysl je plná myšlenek. Snažím se ji zklidnit, ale kvůli těm myšlenkám a neklidu se mi to nedaří. Neslyším to, čemu říkáš vnitřní hlas. Vůbec nevím, co to je.“

Bódhidharma řekl: „Přijď ve čtyři ráno sám bez svých stráží do chrámu v horách, v němž budu pobývat. A já tvou mysl navždycky zklidním.“

Císař si pomyslel, že ten muž je opravdu hodně výstřední. Setkal se s mnoha mnichy a všichni byli velmi zdvořilí, ale tomuhle bylo úplně jedno, že mluví s císařem velké říše. A jít k němu tak časně zrána, ve čtyři hodiny, za tmy a sám… A ten muž vypadá hodně nebezpečně – pořád má u sebe pořádnou hůl.

Císař celou noc nespal. „Mám tam jít, nebo ne? Ten muž je všeho schopen. Nedá se na něj spoléhat.“ Ale na druhé straně v hloubi srdce cítil, že je upřímný, že to není pokrytec. „Je mu jedno, že je někdo císař a on pouhý žebrák. Chová se jako císař a proti němu je pak každý žebrák. A to, jak řekl ‚já tvou mysl navždycky zklidním‘.

Je to zvláštní. Ptal jsem se mnoha mudrců, kteří přišli z Indie, a všichni mi dali metody, techniky, které jsem provozoval, ale nic se nestalo – a tenhle podivný chlapík, co vypadá jako blázen či opilec a má tak divnou tvář s vykulenýma očima, až to člověku nahání hrůzu… Ale zdá se, že je ke mně upřímný – je to nezvyklý úkaz. A za to riziko to stojí. Co se může stát – nanejvýš mě zabije.“ Nedokázal tomu pokušení odolat, protože ten muž mu slíbil: „Já tvou mysl navždycky zklidním.“

Císař Wu přišel ve čtyři ráno za tmy sám do chrámu a Bódhidharma tam stál na schodech s holí v ruce a řekl: „Věděl jsem, že přijdeš, i když ses celou noc rozhodoval, zda jít, či nejít. Co jsi to za císaře? Chováš se jako zbabělec a bojíš se chudého mnicha, chudého žebráka, který nemá nic než tuhle hůl. A tou holí teď zklidním tvou mysl.“

Císař si pomyslel: „Bože můj, kdo kdy slyšel, že by člověk mohl holí zklidnit něčí mysl. Může ho s ní zabít, může ho praštit po hlavě – pak se zklidní člověk, ale ne mysl. Teď už je však na návrat příliš pozdě.“

A Bódhidharma řekl: „Usedni tady na dvoře chrámu.“ Kolem nich nebylo ani živáčka. „Zavři oči a já se posadím se svou holí naproti tobě. Tvým úkolem je vnímat svou mysl. Jen zavři oči a zadívej se dovnitř – kde to všechno je. Jakmile zachytíš svou mysl, tak mi řekni: ,Tady to je.‘ A o to ostatní se už postará moje hůl.“

Byl to ten nejpodivnější zážitek, jaký kdy měl ten, kdo hledá pravdu a klid – ale v tu chvíli se nedalo nic jiného dělat. Císař Wu se posadil, zavřel oči a bylo mu naprosto jasné, že Bódhidharma myslí vše, co řekl, úplně vážně. Pátral ve svém nitru – žádná mysl tam nebyla. Hůl vykonala svou práci. V takové situaci se ocitl poprvé. Musel se rozhodnout; pokud najde mysl, kdo ví, co ten muž se svou holí provede. A byl v naprostém tichu, v horách, v přítomnosti Bódhidharmy, který měl své osobité kouzlo… Bylo mnoho osvícených lidí, ale Bódhidharma se nad nimi tyčí jako Everest. Každý jeho čin je jedinečný a originální. Každé jeho gesto je zcela výjimečné. Nikdy nikoho nenapodoboval.

Císař usilovně pátral v mysli, ale poprvé nemohl mysl najít. Je to určitá strategie. Mysl existuje, protože se na ni nikdy nepodíváte. Existuje, protože si ji nikdy neuvědomujete. Jakmile se na ni podíváte, uvědomíte si ji, a tím ji úplně zničíte. Míjely hodiny a v chladivém horském vánku začalo vycházet slunce. Bódhidharma viděl na tváři císaře Wu takový klid a mír, jako by byl socha. Zatřásl jím a zeptal se: „Uplynula spousta času. Našel jsi mysl?“

Císař Wu odpověděl: „Úplně jsi mou mysl zklidnil a nemusel’s ani použít hůl. Žádnou mysl nemám a zaslechl jsem ten vnitřní hlas, o němž jsi mluvil. Teď už vím, že vše, co říkáš, je pravda. Změnil jsi mě, aniž bys něco udělal. A já vím, že každý skutek je sám odměnou, jinak nemá cenu něco dělat. Kdo tě může odměnit? Je to pošetilá představa. Kdo tě může potrestat? Tvé činy jsou trestem a tvé činy jsou odměnou. Jsi pánem svého osudu.“

Bódhidharma řekl: „Jsi velmi výjimečný žák. Mám tě rád. Vážím si tě ne proto, že jsi císař, ale protože jsi muž, jenž má odvahu při jednom jediném sezení vnést do nitra tolik bdělého vědomí a světla, že veškerá temnota mysli zmizí.“

Wu se ho snažil přemluvit, ať jde s ním do paláce. Bódhidharma na to řekl: „To není místo pro mě. Sám vidíš, jaký jsem divoch. Nikdy nevím předem, co udělám. Žiju spontánně okamžik po okamžiku. Jsem naprosto nepředvídatelný. Mohl bych způsobit potíže tobě, tvému dvoru, tvým lidem. Život v paláci pro mě není, tak mě nech žít v divočině.“

Žil na hoře, které se říkalo Tchaj… Jiná legenda praví, že Bódhidharma vlastně stvořil čaj – název „čaj“ pochází ze slova tchaj, protože prý vznikl na hoře Tchaj. A názvy čaje ve všech jazycích vycházejí z téhož zdroje.

Způsob, jakým Bódhidharma stvořil čaj, není historicky doložený, ale je velmi podstatný. Bódhidharma téměř pořád meditoval a v noci se mu občas stávalo, že začal usínat. A tak aby neusnul a ovládal své oči, vytrhal si prý obočí a odhodil ho na zem v chrámu. Příběh praví, že z jeho obočí začaly růst čajové keře. Byly to první čajové keře. Proto nemůžete usnout, když popíjíte čaj. A v buddhismu je to zcela běžné, protože čaj okamžitě zabírá. V celém buddhistickém světě je pití čaje součástí meditace, protože vás to udrží v bdělém a vnímavém stavu.

Přestože v Číně tehdy žily dva miliony buddhistů, Bódhidharma našel pouze čtyři žáky, kteří mu vyhovovali. Byl velmi vybíravý. A trvalo téměř devět let, než objevil svého prvního žáka jménem Chuej-kche.

Celých devět let – a tohle je historický fakt, protože existují starodávné zápisy pocházející přibližně z dob Bódhidharmy, které se o tom zmiňují, ačkoli jiné věci už neuvádějí – celých devět let od chvíle, co poslal císaře Wu zpět do paláce, seděl čelem ke zdi chrámu. Byla to úžasná meditace. Prostě jen seděl a díval se do zdi. Když hodně dlouho hledíte do zdi, nemůžete přemýšlet. A plátno vaší mysli je nakonec stejně prázdné jako plocha zdi.

Mělo to i další důvod. Bódhidharma prohlásil: „Dokud nepřijde ten, kdo si zaslouží být mým žákem, na nikoho se nepodívám.“

Lidé za ním přicházeli a usedali za jeho zády. Byla to zvláštní situace. Takhle nikdy nikdo nemluvil; Bódhidharma mluvil do zdi. Lidé seděli za ním, ale on se k nim neobrátil, protože řekl: „Tohle publikum je ještě nepříjemnější než ta zeď. Nikdo nic nechápe a pohled na lidi v tak nevědomém stavu mě strašně deptá. Když se dívám na zeď, neslyším žádné otázky. Zeď je prostě zeď. Neslyší a nijak mě neznepokojuje. Já se otočím tváří k publiku až ve chvíli, kdy někdo svým skutkem prokáže, že je připraven stát se mým žákem.“

Uplynulo devět let. Lidé se zoufale snažili vymyslet, co mají udělat – co by ho uspokojilo. Na nic ale nepřišli. Až se náhle objevil mladík jménem Chuej-kche. Mečem si uťal ruku a hodil ji před Bódhidharmu se slovy: „Tohle je teprve začátek. Buď se otočíš, nebo před tebe spadne moje hlava. Klidně si useknu i hlavu.“

Bódhidharma se otočil a řekl: „Ty jsi mě skutečně hoden. A hlavu si neutínej, protože ji budeme ještě potřebovat.“ Tento muž jménem Chuej-kche se stal jeho prvním žákem.

Když se pak Bódhidharma rozhodl opustit Čínu, zavolal si své čtyři žáky – po Chuej-kcheovi přijal ještě tři další. A řekl jim: „Jednoduchými slovy v krátkých větách a velmi stručně mi sdělte podstatu mého učení. Zítra ráno se hodlám vrátit zpět do Himálaje a chci vybrat jednoho z vás za svého nástupce.“

První muž řekl: „Tvé učení znamená překonat mysl, být v naprostém klidu a všechno ostatní se pak dostaví samo.“

Bódhidharma prohlásil: „Není to špatné, ale stejně nejsem spokojený. Máš jen mou kůži.“

Druhý muž řekl: „Základem tvého učení je poznání, že nejsem a že je pouze existence.“

Bódhidharma pravil: „To už je trochu lepší, ale přesto mě to neuspokojilo. Ty máš mé kosti. Posaď se.“

A třetí muž řekl: „O tom se nedá nic říct. Žádná slova to nedokážou vyjádřit.“

Bódhidharma opáčil: „To je dobré, ale stejně jsi o tom něco řekl. Protiřečíš si. Tak se posaď. Máš můj morek.“

A pak přišel na řadu jeho čtvrtý žák Chuej-kche, který beze slova padl Bódhidharmovi k nohám a z očí se mu řinuly slzy. Bódhidharma řekl: „Tys to řekl. Ty se staneš mým nástupcem.“

V noci však Bódhidharmu jeden ze tří žáků otrávil, aby se mu pomstil, že ho nevybral za svého nástupce. A tak ho pohřbili a jedna z nejpodivnějších legend praví, že tři roky poté ho spatřil jeden vládní úředník, jak kráčí z Číny směrem k Himálaji a v ruce má hůl, na které visí jeden jeho sandál – šel bosý.

Ten úředník ho poznal, protože ho byl mockrát navštívit a měl Bódhidharmu moc rád, ačkoli to byl hodně výstřední člověk. Zeptal se ho: „Nač máš tu hůl a proč na ní visí jeden sandál?“ Bódhidharma odpověděl: „To se brzy dozvíš. Jestli potkáš mé lidi, řekni jim, že jsem navždy odešel do Himálaje.“

Úředník se okamžitě vydal na cestu, aby se co nejrychleji dostal do kláštera, v němž pobýval Bódhidharma. A tam se doslechl, že mistr byl otráven a zemřel… a byla tam jeho hrobka. Ten úředník o tom nevěděl, protože byl předtím poslán na hranice císařství. Řekl: „Bože můj, ale já ho viděl a není to mýlka, protože jsem ho viděl mockrát předtím. Byl to on a měl ty děsivé oči a vypadal stejně divoce a navíc nesl hůl, na které byl pověšený jeden sandál.“

Žáci nedokázali potlačit zvědavost a otevřeli hrobku. A zjistili, že tam je jenom jeden sandál. V tu chvíli úředník pochopil, proč mu Bódhidharma řekl: „Brzy se dozvíš, co to znamená.“

O Ježíšově vzkříšení se mluví hodně často. Ale nikdo se dosud nezmínil o vzkříšení Bódhidharmy. Možná byl jen v kómatu, když ho pohřbívali, a pak zase přišel k sobě, vyklouzl z hrobky, jeden sandál tam nechal a druhý si zavěsil na hůl a pak odešel, tak jak si to naplánoval.

Chtěl zemřít ve věčně zasněženém Himálaji. Nechtěl, aby existovala jeho hrobka, jeho chrám nebo jeho socha. Nechtěl za sebou zanechat nic, co by lidé mohli uctívat. Ti, kteří ho milovali, museli prožívat vlastní život – „Já nechci být uctíván.“ A jako by se v tom řídkém vzduchu rozplynul. Nikdo o něm pak už neslyšel – nikdo neví, co se s ním stalo a kde zemřel. Nejspíš je pochován kdesi ve věčném sněhu Himálaje.

2. kapitola

Gautama Buddha

Gautama Buddha představuje samu podstatu náboženství. Není to zakladatel buddhismu – buddhismus je průvodní jev – on je začátek zcela jiného druhu náboženství v tomto světě. Je to zakladatel nenáboženského náboženství, nepředkládal náboženství, ale duchovno, což je radikální změna v dějinách lidského vědomí. Před Buddhou existovala různá náboženství, ale nebylo to čiré duchovno. Člověk na to nebyl dost vyzrálý. S Buddhou vstoupilo lidstvo do věku dospělosti. Všichni lidé do něj ještě nevstoupili, to je pravda, ale Buddha ukázal cestu. Buddha otevřel bránu bez brány.

Lidem nějakou dobu trvá, než pochopí tak hluboké poselství. Buddhovo poselství je ze všech nejhlubší. Nikdo neodvedl takovou práci a takovým způsobem jako Buddha. Nikdo jiný nepředstavuje tak čirou vůni. Ostatní zakladatelé náboženství, další osvícení lidé uzavřeli se svými posluchači kompromis. Buddha zůstal nekompromisní, a proto je tak čistý. Nezajímalo ho, co jste schopni pochopit; zajímala ho pouze pravda. A říkal ji a bylo mu jedno, zda to pochopíte, nebo ne.

Svým způsobem to vypadá dost tvrdě; na druhou stranu je to projev velkého soucítění. Pravdu je třeba říkat takovou, jaká je. Jakmile přistoupíte na kompromis, jakmile přesunete pravdu na úroveň běžného lidského vědomí, ztratí svou duši, bude povrchní a stane se z ní neživá věc. Pravdu nemůžete snižovat na úroveň lidí; lidi je třeba dovést na úroveň pravdy. V tom spočívá Buddhova úžasná práce.

Gautama Buddha přišel s duchovnem, jež nic nepotlačuje a nemá žádnou ideologii. Je to zcela výjimečný jev. Běžný typ duchovna, jeho obecná podoba, je velmi represivní. Závisí na represi. Nemění lidi, jen je mrzačí. Neosvobozuje lidi, ale zotročuje je. Je to utlačovatelská a ohavná záležitost. Zapamatujte si, že Buddha nic nepotlačuje. A pokud se setkáte s buddhistickými mnichy, kteří něco potlačují, pak Buddhu vůbec nepochopili. Vnesli do jeho učení své patologické názory.

Buddha není ani ideologický. Nedává žádnou ideologii, protože všechny ideologie pocházejí z mysli. A vychází-li ideologie z mysli, nemůže se dostat mimo mysl. Žádná ideologie se nemůže stát mostem vedoucím mimo mysl. Všech ideologií se musíte zbavit, protože jen tak se zbavíte mysli.

Buddha nevěřil v žádné ideály – protože veškeré ideály v člověku vyvolávají napětí a konflikt. Vedou k rozpolcení a úzkosti. Vy jste někdo a ideály po vás chtějí, abyste byl někdo jiný. Chtěli byste být na obou stranách a máte pocit, že vás to roztrhne. Ideály přinášejí zoufalství a způsobují schizofrenii. Čím víc je ideálů, tím víc je schizofrenních a rozpolcených lidí. Pouze neideologické vědomí se dokáže vyhnout rozpolcenosti. Jak můžete být šťastni, jste-li rozpolceni? Jak se můžete ztišit a prožívat klid a pohodu?

Ideologický člověk neustále bojuje sám se sebou. Každou chvíli prožívá nějaký konflikt. Žije v konfliktu, žije ve zmatku, protože se nedokáže rozhodnout, kdo vlastně je – ideál, nebo realita? Nevěří si, bojí se sám sebe a ztrácí sebedůvěru. A jakmile člověk ztratí sebedůvěru, ztratí veškerou krásu. Je ochoten stát se otrokem sloužícím někomu jinému – knězi, politikovi. Je na to připravený a jen čeká, až spadne do nějaké pasti.

Proč lidé tak rádi někoho následují? Proč se nechávají lapit do pasti, proč následují Josefa Stalina nebo Adolfa Hitlera či Mao Ce-tunga? Jaký je ten hlavní důvod? Lidé jsou nejistí a ideologický zmatek otřásl jejich samotnými základy. Nedokážou stát na vlastních nohou a potřebují se o někoho opřít. Nejsou schopni vlastního pohybu, nevědí, kdo jsou. Potřebují, aby jim někdo řekl, že jsou to či ono. Potřebují, aby jim někdo dal nějakou ideologii. Zapomněli sami na sebe a na svou podstatu.

Dokud se člověk nezbaví všech ideologií, budou se stále znovu a znovu objevovat noví Adolfové Hitlerové a Josefové Stalinové a Mao Ce-tungové. A pamatujte si, že když říkám všechny ideologie, myslím tím všechny ideologie. Já nedělám rozdíl mezi vznešenými a méně vznešenými ideologiemi. Všechny ideologie jsou nebezpečné. Vznešené ideologie jsou ve skutečnosti mnohem nebezpečnější, protože jsou lákavější a přesvědčivější. Každá ideologie je nemoc, doslova ne-moc, protože vyvolává rozpolcenost: je tu ideál a jste tu vy. A pak své „já“ odsuzujete a nevážíte si ho. Tím vznikají problémy. Dříve či později se z vás stane neurotik, psychotik nebo něco podobného.

Buddha dal lidem způsob života, který nic a nikoho nepotlačuje a je prost všech ideologií. Proto nemluví o Bohu, nemluví o nebi, nemluví o budoucnosti. Nedává vám nic, čeho se můžete držet; všechno vám bere. Bere vám dokonce vaše já. Postupně vám všechno bere a nakonec vám vezme i představu o já, o egu. Nechá vám jen čirou prázdnotu. A to je velmi těžké.

Je to velmi těžké, protože vy už neumíte dávat. Vy umíte jen brát. Pořád si něco bereme. „Beru“ si slovo, „beru“ si manželku. A dokonce si „bereme“ prášky na spaní, a přitom bychom se spánku měli přirozeně poddat. Spánek se dostaví, jen když se mu poddáte. A berete si manželku, manžela. Nemáte k ničemu nejmenší úctu! Manželka není váš majetek. Můžete si vzít dům – ale jak si můžete vzít manželku nebo manžela? Náš jazyk je odrazem naší mysli. Neumíme dávat – nevíme, jak se něčemu poddat, jak se uvolnit, jak nechat věcem volný průběh.

Buddha bere všechny ideály, celou budoucnost a nakonec si vezme to, čeho se vzdáváme hodně neradi – vezme si naše vlastní já. A zanechá jen čistou, nevinnou a panenskou prázdnotu. Tato panenská prázdnota se nazývá nirvána. Nirvána není cíl, je to vaše prázdnota. Jakmile se zbavíte všeho, co jste nashromáždili, jakmile už nic nehromadíte a nic vám nechybí a na ničem nelpíte, projeví se konečně prázdnota. Vždycky tam byla.

Ta prázdnota tam je. Vy jste však nahromadili spoustu veteše, takže prázdnota není vidět. Je to jako když v domě hromadíte věci a nevidíte prázdný prostor, protože už tam není žádné volné místo. A jednoho dne se v tom domě nemůžete ani pohybovat; žije se v něm obtížně, protože tam není prostor. Ale ten prostor přece nikam nezmizel – přemýšlejte o tom, meditujte o tom – ten prostor nikam nezmizel. Nahromadili jste příliš mnoho nábytku a máte tam televizi a rádio a piano a spoustu dalších věcí – ale prostor nikam nezmizel. Odstraňte nábytek a zas tam bude prostor; vždycky tam byl. Byl zakryt nábytkem, ale nikam nezmizel. Ani na jediný okamžik tu místnost neopustil.

A totéž platí o vaší prázdnotě, o vaší nirváně, o prostoru, v němž nic není.

Buddha vám nedává nirvánu jako ideál. Buddha osvobozuje a nikoho k ničemu nenutí. Buddha vás učí žít – ne proto, abyste dosahovali nějakého cíle, ale abyste byli blažení v přítomném okamžiku. Učí vás žít v bdělé pozornosti. Tahle bdělá pozornost vám nic nedává – není to prostředek k dosažení cíle. Je to samotný cíl, je to prostředek i cíl; její hodnota je opravdová.

Buddha vám nekáže o onom světě. Tohle je třeba pochopit. Lidé jsou v tomto světě a kněží jim kážou o onom světě. Ale onen svět není až tak jiný a ani nemůže být, protože je to jen vylepšený model světa, v němž teď žijete. Z čeho jiného byste stvořili onen svět? Znáte jen tenhle svět. Onen svět můžete zdokonalit a zkrášlit, odstranit z něj pár věcí, které se vám tu nelíbí, a nahradit je tím, co se vám líbí, ale pořád to bude výtvor vycházející ze zážitků v tomto světě. Váš onen svět tedy není příliš jiný, ani jiným být nemůže. Je to návaznost. Vychází to z vaší mysli; je to hra vaší fantazie.

Budou tam krásné ženy – samozřejmě mnohem krásnější, než jsou tady. Budou tam všechny možné požitky – snad trochu trvalejší a stabilnější, ale pořád to budou stejné požitky. Bude tam lepší a mnohem chutnější jídlo – ale bude to jen jídlo. Budou tam domy – možná budou ze zlata, ale budou to jen domy. Celé se to bude opakovat.

Nahlédněte do posvátných textů a podívejte se, jak popisují nebe, a zjistíte, že je to jen zdokonalený tento svět. Sem tam je něco vylepšené, ale v žádném případě to není „nadpozemské“. Proto říkám, že nadpozemskost těchto náboženství není příliš nadpozemská; je to tenhle svět promítnutý do budoucnosti. Onen svět se zrodil ze zážitků v tomto světě. Nebude tam utrpení a chudoba a nemoci a nebudou tam ochrnutí a slepí a hluší lidé. Nebudou tam věci, které se vám tu nelíbí, a bude tam hojnost toho, co se vám líbí. Ale nebude to nic úplně nového.

Všechny vaše posvátné spisy mluví o nebi – a jejich nebe či ráj je pořád ten starý příběh. Možná je vytištěný na lepším papíře lepší tiskařskou černí a dokonalejším tiskem a je tam víc barevných ilustrací, ale ten příběh je stejný; jinak to ani být nemůže.

Buddha nemluví o nadpozemskosti ani o onom světě. Učí vás, jak máte žít v tomhle světě. Jak máte být bdělí, vědomí, vnímaví, aby nic neulpělo na vaší prázdnotě; aby vaši prázdnotu nic neznečistilo, neotrávilo; abyste tu mohli žít, a přesto zůstali čistí a prázdní; abyste mohli být v tomhle světě a tenhle svět nebyl ve vás.

Duchovno mluvící o nadpozemskosti je represivní, destruktivní a sadomasochistické – zkrátka patologické. Buddhovo duchovno má jinou příchuť – příchuť bez ideálů, bez budoucnosti, bez „onoho světa“. Je to příchuť přítomného okamžiku. Nic nevyžaduje, všechno je už dáno. Je to jen větší bdělost, takže víc vidíte, víc slyšíte a můžete víc být.

♦ ♦ ♦

Slovo nirvána má negativní význam. Doslova to znamená „sfouknutí svíčky“.

♦ ♦ ♦

Ti ubozí astrologové ale neměli ani tolik inteligence jako Sigmund Freud. Řekli králi: „Chceš-li, aby se tvůj syn nezřekl světa, pak je třeba se na to pořádně připravit.“

Buddha se zeptal: „Já také jednou zemřu?“