MÝTY

Mythos © Stephen Fry, 2017

Jacket illustration © Sarah Young

Illustrations © Barbora Kepičová

Translation © Tomáš Bíla, 2018

Original English title: MYTHOS: A Retelling of the Myths of Ancient Greece

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-063-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-064-4 (mobi)

Obsah

PŘEDMLUVA

ČÁST PRVNÍ

ZROZENÍ Z CHAOSU

PRVNÍ ŘÁD

DRUHÝ ŘÁD

ČÁST DRUHÁ

SOUBOJ TITÁNŮ

TŘETÍ ŘÁD

ČÁST TŘETÍ

PROMÉTHEUS

TRESTY

PERSEFONÉ A KOČÁR

KUPIDO A PSÝCHÉ

ČÁST ČTVRTÁ

SMRTELNÍCI

FAETHÓN

KADMOS

NADVAKRÁT ZROZENI

KRÁSNÍ A PROKLETÍ

DOKTOR A HAVRAN

ZLOČIN A TREST

SÍSYFOS

HUBRIS

ARACHNÉ

DALŠÍ PROMĚNY

ÉÓS A TÍTHÓNOS

V ROZPUKU MLÁDÍ

ECHÓ A NARKISSOS

MILENCI

GALATEY

ARÍÓN A DELFÍN

FILÉMÓN A BAUKIS, ANEB ODMĚNA ZA POHOSTINNOST

FRÝGIE A GORDICKÝ UZEL

MIDÁS

DODATKY

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

Když jsem byl malý, dostala se mi do ruky kniha nazvaná Příběhy starého Řecka. Byla to láska na první pohled. Jakkoli jsem si rád četl i mýty a legendy jiných kultur a národů, na těch řeckých bylo něco, co mě hřálo u srdce. Ta energie, humor, vášeň, smysl pro detail a uvěřitelnost jejich světa mě vždycky přitahovaly. Doufám, že stejně zaujmou i vás. Možná už znáte některé z těch, které vám budu vyprávět, ale zvlášť vítáni jsou ti, kdo se s postavami a příběhy z řeckých mýtů dosud nikdy nesetkali. K tomu, abyste se do téhle knížky začetli, nepotřebujete vědět nic – začínáme od stvoření vesmíru. Rozhodně nepotřebujete žádné znalosti starověké historie, nemusíte znát rozdíl mezi nektarem a nymfou, satyrem a kentaurem, Mórami a Fúriemi. Na řecké mytologii není vůbec nic učeného a intelektuálního; je zábavná, návyková, přístupná a úžasně lidská.

Ale kde se vůbec ty mýty o starověkém Řecku vzaly? U spletitých dějin lidstva se nám může podařit nahmátnout řecké vlákno a sledovat je zpět proti proudu času, ale když si vybereme jen jednu civilizaci a její příběhy, bude to možná působit, jako bychom jí při čerpání z pravého zdroje univerzálního mýtu trochu stranili. Všude po světě se naši dávní předkové zamýšleli nad tím, jaká síla probouzí sopky, metá blesky, bičuje pobřeží vlnami a vyvolává zemětřesení. Oslavovali a uctívali střídání ročních období, pohyb nebeských těles na noční obloze i každodenní zázrak východu slunce. Ptali se, jak to všechno asi začalo. Kolektivní nevědomí mnoha kultur nám dalo příběhy o rozčílených bozích, bozích umírajících a znovuzrozených, o bohyních plodnosti, božstvech, démonech a silách ohně, země a vody.

Řekové samozřejmě nebyli jediní, kdo z tajuplných vláken vlastní existence spřádal pestrou tapisérii mýtů a legend. Když na to půjdeme archeologicky či antropologicky, můžeme původ řeckých bohů vysledovat k nebeským otcům, bohyním měsíce a démonům „úrodného půlměsíce“ v Mezopotámii – dnešním Iráku, Sýrii a Turecku. Babylóňané, Sumeřané, Akaďané a další tamní civilizace, které se zrodily mnohem dříve než ta řecká, měli své příběhy o zrození světa a další folklórní mýty, které by se – stejně jako jazyky, jimiž si je vyprávěli – daly dál stopovat do Indie a odsud zas na západ až k prehistorii, do Afriky a ke zrodu lidského druhu.

Ale kdykoli se pustíme do vyprávění nějakého příběhu, musíme dějové vlákno někde přestřihnout, aby bylo odkud začít. U řecké mytologie je to snadné, protože se nám dochovala v bohatých detailech a pestrých barvách, které ji odlišují od všech ostatních mytologií. Zaznamenali ji pro nás první básníci a od nich ji přebírali další a další v téměř nepřerušeném sledu od počátků písemnictví až do současnosti. Přestože řecké mýty mají hodně společného s čínskými, íránskými, indickými, mayskými, africkými, ruskými, indiánskými, židovskými a severskými mýty, jsou jako jediné – jak o nich napsala spisovatelka a mýtografka Edith Hamiltonová – „výtvorem velkých básníků“. Řekové o svých bozích, nestvůrách a hrdinech jako první vytvářeli soudržné příběhy, dokonce celá literární díla.

Linie řeckých mýtů sleduje vzestup lidstva, náš boj za osvobození od zásahů ze strany bohů – jejich zneužívání, vměšování a nadvlády nad lidským životem a civilizací. Řekové se před svými bohy neplazili. Dobře si uvědomovali jejich marnivou touhu nechat se prosit a uctívat, ale byli přesvědčeni, že jsou jim rovni. Jejich mýty prostupuje vědomí, že kdokoli stvořil tenhle záhadný svět se vší jeho krutostí, zázraky, vrtochy, krásami, šílenstvím a nespravedlností, musel sám být krutý, zázračný, vrtošivý, krásný, šílený a nespravedlivý. Řekové vytvářeli bohy k obrazu svému: bojovné, ale tvůrčí, moudré, ale zuřivé, milující, ale žárlivé, něžné, ale kruté, soucitné, ale mstivé.

Mýtus začíná na samotném začátku, ale nekončí na konci. Kdybych do něj zahrnul i hrdiny jako Oidipa, Persea, Thésea, Iásóna a Hérakla a detaily trójské války, byla by tahle kniha tak těžká, že by ji neunesl ani Titán. Kromě toho mi jde jen o vyprávění těch příběhů, ne o jejich vysvětlování nebo zkoumání lidské pravdy a psychologických poznatků, které se za nimi mohou skrývat. Mýty jsou se všemi svými znepokojivými, překvapivými, romantickými, komickými, tragickými, krutými a okouzlujícími podrobnostmi dostatečně pozoruhodné, aby obstály jako svébytné příběhy. Pokud vám při čtení bude vrtat hlavou, co Řeky vedlo k tomu, aby si vybájili tak bohatý a propracovaný svět s tolika postavami a událostmi, pokud se začnete zamýšlet nad hlubší pravdou, kterou mýty vyjadřují, pak vězte, že to je potěšení, které k jejich četbě patří.

A potěšení, o to při zahloubání se do světa řecké mytologie jde především.

Stephen Fry

ZAČÁTEK

ČÁST PRVNÍ

ZROZENÍ Z CHAOSU

Poslední dobou se vznik vesmíru vysvětluje nějakým velkým třeskem, jednorázovou událostí, ze které vznikla veškerá hmota, z níž se skládá všechno neživé i živé.

Staří Řekové měli jinou představu. Tvrdili, že všechno nevzniklo z jedné velké šlupky, ale z CHAOSU.

Byl ten Chaos nějaký bůh – nadpozemská bytost –, anebo jen stav nebytí? Anebo to byl chaos v tom smyslu, jak jej známe dnes, tedy svým způsobem děsný nepořádek? Něco jako pokoj patnáctiletého kluka, jenom o hodně horší?

Zkuste si chaos představit jako obří kosmické zívnutí. Jako zející propast nebo zející prázdnotu.

Nevím, jestli chaos stvořil život a hmotu z ničeho, anebo vznikly z jeho zívnutí, jestli si je nějak vysnil nebo vyčaroval. Prostě předtím nebyly. Ani vy jste nebyli. Ovšem svým způsobem jsme všichni byli, protože byly všechny ty kousky, ze kterých se skládáme. Stačí jen říct, že podle Řeků to byl Chaos, kdo pořádně zatlačil, škytl, kýchl, blinknul nebo jen pokrčil rameny, a tím spustil dlouhý řetězec stvoření, který skončil u pelikánů a penicilinu a much a muchomůrek a jezevců a jezevčíků a lidí a narcisů a vraždění a umění a lásky a zmatku a smrti a šílenství a sušenek.

Ať už to bylo jakkoli, dnešní vědci se shodují na tom, že naším osudem je vrátit se k chaosu. Tomuto nevyhnutelnému konci říkají entropie; je to součást velkého cyklu od chaosu k řádu a zase zpět k chaosu. Vaše kalhoty začaly jako chaotické atomy, které se nějak shlukovaly do hmoty, z níž se za celé miliardy let působením řádu vytvořila živá hmota a evolucí se z ní stal bavlník, ze kterého byla upředena látka, jež nyní halí vaše pohledné nožky. Jednoho dne – doufám, že ne hned teď – své kalhoty zahodíte a budou hnít na skládce, anebo shoří ve spalovně. V každém případě bude hmota, která je tvoří, nakonec znovu uvolněna a stane se součástí atmosféry naší planety. Až jednou Slunce exploduje a pohltí každičkou částici našeho světa, včetně těch, které dnes máte na sobě, vrátí se všechny atomy, z nichž se vaše kalhoty skládaly, zpátky do stavu chaosu. A co platí pro vaše kalhoty, platí pochopitelně i pro vás.

Takže chaos, kterým všechno začalo, je zároveň i chaos, kterým všechno skončí.

Možná jste ovšem ten typ člověka, co se zeptá: „Ale kdo nebo co bylo před chaosem?“ Případně: „Kdo nebo co bylo před velkým třeskem? Něco tu přece být muselo.“

No, nebylo. Musíme se smířit s tím, že nebylo žádné „před“, protože tehdy ještě neexistoval ani čas. Nikdo nespustil stopky ani neřekl Teď! A protože čas ještě nebyl stvořen, pojmy jako „před“, „během“, „když“, „pak“, „po obědě“ a „minulou středu“ neměly žádný význam. Člověku to neleze do hlavy, ale je to tak.

Řecké slovo pro „všechno, co existuje“, co bychom mohli označit jako „vesmír“, je KOSMOS. A v tuhle chvíli – přestože „tahle chvíle“ je zatím prázdný pojem (úplně stejně jako „zatím“) –, v tuhle chvíli je Kosmos chaos a nic než chaos, protože chaos je to jediné, co existuje. Je to, jako kdyby se vesmír protahoval, anebo jako kdyby členové orchestru ladili…

Ale všechno se záhy změní.

PRVNÍ ŘÁD

Z beztvarého chaosu se zrodila dvě stvoření: EREBOS a NYX. Erebos byl tmou, Nyx byla nocí. Okamžitě se spojili a z jejich svazku vznikly HÉMERA, den, a AITHÉR, světlo.

Zároveň – protože všechno se musí dít současně, dokud nebude existovat čas, který by od sebe události oddělil – chaos zplodil další dvě entity: GAIU, zemi, a TARTAROS, hlubiny a jeskyně pod ní.

Hádám, co si teď asi myslíte – že tahle stvoření určitě budou moc milá – Den, Noc, Světlo, Hlubiny a Jeskyně. Ale nebyli to bohové a bohyně, nebyly to dokonce ani osobnosti. A možná už vás napadlo, že tím, že neexistoval čas, se mezi nimi nemohlo odehrát nic dramatického, protože příběhy se neobejdou bez „Kdysi dávno“ a „co bylo dál“.

V tom máte samozřejmě pravdu. Co jako první vzniklo z chaosu, byly prvotní, elementární principy, které neměly charakter, barvu ani zájmy. Byla to PRAPŮVODNÍ BOŽSTVA, První řád božských bytostí, z nichž všichni bohové, hrdinové a stvůry řecké mytologie odvozují svůj původ. Rozkládala se nad vším a pod vším a… čekala.

Tichou prázdnotu tohoto světa naplnilo to, že Gaia sama o sobě přivedla na svět dva syny.[1] První byl PONTUS, moře, a druhý ÚRANOS, nebe – později známý spíš jako Uranus, jehož jméno svou podobou s latinským anus po generace rozesmávalo děti ve věku od devíti do devadesáti let. I Hémera a Aithér se spářili a z jejich svazku vznikla THALASSA, ženský protipól mořského Ponta.

Úranos byl nebem a nebesy, tak jako – aspoň na počátku – všechna prapůvodní božstva byla tím, co ztělesňovala a čemu vládla.[2] Dalo by se říct, že Gaia byla hlínou a kamením hor, údolí, jeskyň i plání, až na to, že na sebe dokázala vzít podobu, která chodila a mluvila. Úranos se nad ní rozkládal jako nebe a oblaka, ale i on na sebe mohl vzít tvar, který bychom poznali. Život všeho byl teprve na počátku. Všechno se ještě vyvíjelo.

DRUHÝ ŘÁD

Úranos, nebe, kryl svou matku Gaiu. Kryl ji v obou smyslech – tak jako nebe pokrývá zemi dodnes, a tak jako pes kryje fenu. Když to udělal, stalo se něco pozoruhodného. Začal čas.

A začalo ještě něco dalšího. Jak to nazvat? Osobnost? Drama? Individualita? Charakter, se všemi jeho nedostatky a chybami, náladami a vášněmi, plány a sny. Dalo by se říct, že začal význam. Oplodnění Gaii dalo světu význam a myšlenky začaly klíčit a nabývat tvar. Sémě z nebe zaselo do půdy sémantiku a sémiologii. Další úvahy na toto téma přenechám povolanějším, ale každopádně to byl významný okamžik. Stvořením a spojením se s Úranem, který byl jejím synem a teď i chotěm, začala Gaia odvíjet stužku života, která vede až k lidským dějinám a k nám samotným, k vám a ke mně.

Spojení Úrana a Gaii bylo od samotného počátku velice plodné. Nejprve přišlo dvanáct statných, zdravých dětí, šest chlapců a šest děvčat. Jejich mužskými potomky byli ÓKEANOS, KOIOS, KRÍOS, HYPERION, ÍAPETOS a KRONOS, ženskými pak THEIA, THEMIS, MNÉMOSYNÉ, FOIBÉ, TÉTHYS a RHEIA. Těch dvanáct představuje Druhý řád božských bytostí, které si vysloužily legendární jména.

A jak se zrodil čas, začaly někde pomalu odtikávat hodiny kosmické historie, které tikají dodnes. Možná za to mohl některý z těch novorozenců, ale na to se podíváme později.

Protože ten tucet zdravých a krásných dětí Úranovi a Gaie nestačil, přivedli na svět ještě další potomstvo – dvoje výrazná, ale výrazně nekrásná trojčata. Nejprve to byli tři KYKLOPOVÉ, jednoocí obři, kteří svému Nebeskému otci dodali celou řadu nových výrazů a modulací. Nejstarším z nich byl BRONTÉS, hrom,[3] další byl STEROPÉS, blesk, a potom ARGÉS, záře. S nimi mohl Úranos zaplnit nebe blesky a rozburácet je hromy. Liboval si v té hlučné a velkolepé podívané. Ale druhá trojčata, která Gaia porodila, ještě víc rozechvěla jeho i každého, kdo je spatřil.

Snad nejlaskavější, co se o nich dá říct, je to, že byli produktem mutačního experimentu, který už by se nikdy neměl opakovat; genetickou slepou uličkou. Protože každý z těchto novorozenců zvaných HEKATONCHEIROVÉ[4] měl padesát hlav a sto rukou a byli ohavnější, divočejší, agresivnější a silnější než cokoli, co vzniklo před nimi. Jmenovali se KOTTOS, divoký, GYÉS, dlouhoruký a AEGAEON, mořský kozel, někdy zvaný též BRIAREÓS, rázný. Gaia je milovala. V Úranovi vzbuzovali odpor. Možná ho na nich nejvíc děsilo to, že on, Pán nebes, mohl zplodit něco tak zvláštního a ošklivého, ale já bych tipoval, že podobně jako většina nenávisti i jeho odpor pramenil ze strachu.

Znechuceně je proklel: „Za to, že urážíte můj pohled, už nikdy nespatříte světlo!“ A s těmito zlostnými slovy zatlačil je i Kyklopy zpátky do Gaiina lůna.

Gaiina pomsta

Je zcela na místě se ptát, co to „zatlačil je zpátky do Gaiina lůna“ vlastně znamená. Někteří lidé to vyložili tak, že Hekatoncheiry pohřbil pod zemí. Božská identita byla v počátcích času velmi proměnlivá a jen těžko se dalo odlišit boha jako postavu od podstaty, kterou ztělesňuje. Velká písmena ještě neexistovala, takže Gaia, Matka Země, byla totéž jako gaia, země samotná, stejně jako úranos, nebe, splývalo s Úranem, Nebeským otcem.

Jisté je, že takovou reakcí na tři Hekatoncheiry, své vlastní děti, a tím, jak krutě se zachoval ke své choti, se Úranos dopustil prvního zločinu. Zásadního zločinu, který neměl zůstat nepotrestán.

Gaiina agónie byla nesnesitelná a v jejím nitru se mezi třemi stovkami drásajících rukou a sto padesáti bušícími hlavami Hekatoncheirů zrodila nenávist, děsivá a neutišitelná nenávist vůči Úranovi, synovi, kterého sama zplodila, a zároveň manželovi, se kterým přivedla na svět celou novou generaci. Podobně, jako když břečťan obrůstá strom, v ní začal růst plán, jak se pomstít.

Přes palčivou bolest, kterou jí působili Hekatoncheiři ohlodávající její lůno, navšítivila Othrys, vysokou horu tyčící se nad místy, kde se dnes rozkládá středořecká Fthiótida. Z jejího vrcholu je vidět pláň Magnesia, která sahá až k modravým vodám západního Egejského moře, omývajícím Malijský záliv a sporadicky rozeseté ostrůvky s příznačným názvem Sporady. Ale Gaiu sužovala příliš velká bolest a zlost, než aby si vychutnávala jedno z nejkrásnějších panoramat na světě. Na vrcholu hory Othrys usedla a začala z kamene vytvářet velmi pozoruhodný a děsivý artefakt. Bez ustání pracovala devět dní a devět nocí, až vyrobila předmět, který ukryla do skalní pukliny.

Potom vyrazila za svými dvanácti krásnými a silnými dětmi.

„Zabiješ svého otce Úrana a budeš se mnou vládnout celému kosmu?“ ptala se jednoho po druhém. „Zdědíš po něm vládu nad nebesy a všechno, co je, bude naším panstvím.“

Možná si Gaiu – Matku Zemi – představujete jako měkkou, hřejivou, úrodnou a laskavou. No, někdy taková je, ale nezapomínejte, že ve svém nitru ukrývá žhavou lávu. Někdy dokáže být krutější, přísnější a děsivější než to nejrozbouřenější moře.

A když už jsme u moře, první z dětí, které si Gaia zkusila získat na svou stranu, byli Ókeanos a jeho sestra Téthys.[5] Ale ti zrovna vyjednávali o svých podílech na světových oceánech s Thalassou, prapůvodní bohyní vod. Celá tato generace bohů sílila a předváděla své svaly, rozšiřovala hranice svého působení, štěkala, kousala a navzájem si měřila síly jako štěňata v pelechu. Ókeanos přišel s nápadem stvořit příliv a odliv a mořské proudy, které měly jako obrovská slaná řeka obtékat celý svět. A Téthys čekala jeho potomka – tou dobou to samozřejmě nebyl žádný hřích, bez incestních vztahů by se nenarodil vůbec nikdo. Měl se jí narodit NILUS, Nil, a dál měla přivést na svět další řeky a aspoň tři tisíce Ókeanoven, překrásných mořských nymf, které se stejně snadno pohybovaly po pevnině i pod mořskou hladinou. Už tehdy měli dvě dospělé dcery: KLYMENÉ, která se stala milenkou Íapeta, a chytrou a moudrou MÉTIS, která v budoucích událostech sehraje velmi důležitou úlohu.[6] Byli spolu šťastní a těšili se na život mezi mořskými vlnami, takže ani jeden z nich neviděl důvod pomáhat matce s vraždou jejich otce Úrana.

Poté Gaia navštívila svou dceru Mnémosyné, která pilně pracovala na tom, aby dokázala vyslovit vlastní jméno. Vypadala jako velmi povrchní, hloupé a nevzdělané stvoření, které nic moc nevědělo a chápalo toho ještě míň. Bylo to ovšem zrádné zdání, protože s každým dnem byla chytřejší a chytřejší, věděla toho víc a víc a víc a víc toho dokázala. Její jméno znamená „paměť“ (slyšíme je třeba ve spojení „mnemotechnická pomůcka“). Když ji matka navštívila, byl svět a kosmos teprve mladý, takže Mnémosyné ještě neměla příležitost načerpat vědomosti a zkušenosti. S postupem času se díky bezmezné schopnosti vstřebávat informace a smyslové vjemy stala moudřejší než téměř všichni ostatní, a jednoho dne přivedla na svět devět dcer zvaných MÚZY, o kterých ještě bude řeč.

„Chceš, abych ti pomohla zabít Úrana? Nebeský otec přece nemůže zemřít.“

„Tak ho svrhnout nebo spoutat. Nic jiného si nezaslouží.“

„Nepomůžu ti.“

„Proč ne?“

„Existuje důvod, a až ho poznám, zapamatuju si ho a povím ti ho.“

Rozhořčená Gaia zamířila za Theiou, která se také dala dohromady s jedním ze svých bratrů, totiž s Hyperionem. Později mu měla porodit HÉLIA – slunce, SELÉNÉ – měsíc a ÉÓS – úsvit, a protože čekali tak velkou rodinu, ani oni neměli zájem pomáhat Gaie se svržením Úrana.

Gaia byla ze svého laxního a nectižádostivého potomstva, které se odmítalo chopit toho, co považovala za jejich božský osud, hluboce zklamaná – ani nemluvě o tom, jak odpudivě byli všichni zamilovaní a usedlí. Obrátila se na Foibé, snad nejchytřejší a nejbystřejší ze svých dětí. Zářící Foibé už od dětství projevovala věštecké nadání.

„Ach ne, Matko Země,“ řekla, když vyslechla Gaiin plán. „Do něčeho takového bych se nemohla zapojit. Nevzejde z toho nic dobrého. A kromě toho jsem těhotná…“

„Zatraceně,“ vykřikla Gaia. „A s kým? Vsadím se, že s Koiem.“

Měla pravdu, Foibiným chotěm se skutečně stal její bratr Koios. Gaia s nově rozdmýchaným hněvem vyrazila za svými zbylými dětmi. Snad aspoň jeden z nich bude mít žaludek na to, aby šel do boje!

Zkusila to u Themis, která později měla být všude uznávána jako ztělesnění spravedlnosti a dobré rady,[7] a Themis své matce moudře poradila, aby svůj nespravedlivý plán svrhnout Úrana pustila z hlavy. Gaia si její moudrou radu pozorně vyslechla a – jak to tak děláme, ať jsme bohové, nebo smrtelníci – pustila ji druhým uchem ven, načež se rozhodla, že zkusí odvahu svého syna Kría, který žil s její a Pontovou dcerou EURYBIÍ.

„Zabít svého otce?“ zeptal se Kríos nevěřícně. „A-ale jak… totiž… proč?… totiž… och.“

„Co z toho budeme mít my, matko?“ zeptala se Eurybia, která byla známa jako „srdce z kamene“.

„Ó, jenom svět a všechno, co v něm je,“ řekla Gaia.

„Spolu s tebou?“

„Spolu se mnou.“

„Ne!“ vykřikl Kríos. „Odejdi, matko.“

„Za úvahu to stojí,“ řekla Eurybia.

„Je to příliš nebezpečné,“ namítl Kríos. „Já to odmítám.“

Gaia s opovržením odešla a vyhledala svého syna Íapeta.

„Íapete, milovaný chlapče. Znič tu stvůru Úrana a vládni světu se mnou!“

Ókeanovna Klymené, která Íapetovi dala dva syny a čekala dalšího, se postavila mezi ně. „Jaká matka by mohla žádat něco takového? Aby syn zabil vlastního otce, to by byl ten nejodpornější zločin. Celý Kosmos by jej odsoudil.“

„S tím musím souhlasit, matko,“ řekl Íapetos.

„Proklínám vás i vaše děti!“ sykla Gaia.

Matčina kletba je strašná věc. Později uvidíme, jakého konce se synové Íapeta a Klymené ATLÁS, EPIMÉTHEUS a PROMÉTHEUS dočkali.

Rhea, jedenáctá z dětí, na které se Gaia obrátila, řekla, že se na ničem takovém nehodlá podílet, ale – hned zvedla ruce, aby zastavila proud hněvu z matčiných úst – navrhla, že její bratr Kronos, nejmladší z těch dvanácti krásných a mocných sourozenců, by na plán svrhnout jejich otce mohl být přístupnější. Sama ho prý nejednou slyšela, jak se rozčiluje nad Úranovou vládou.

„Vážně?“ podivila se Gaia. „No, když to říkáš – tak kde je?“

„Nejspíš se toulá po Tartarových jeskyních. Ti dva si výborně rozumějí. Oba jsou temní. Náladoví. Mrzutí. Mocní. Krutí.“

„Můj bože, neříkej mi, že ses zamilovala do Krona!“

„Přimluv se za mě, maminko, prosím! Vždyť je to takový krasavec. Ty sršící černé oči. To hřmotné obočí. Ty jeho dlouhé chvíle mlčení.“

Gaia si vždycky myslela, že zamlklost jejího nejmladšího syna není nic jiného než projev slabšího intelektu, ale měla dost taktu, aby se o tom nezmiňovala. Poté, co Rheu ujistila, že před Kronem vyzdvihne všechny její přednosti, zamířila dolů, dolů, dolů do slují Tartaru, aby ho vyhledala.

Kdybyste z nebe svrhli bronzovou kovadlinu, padala by devět dní, než by dopadla na zem. A kdyby padala dál, trvalo by jí dalších devět dní, než by propadla do Tartaru. Jinými slovy: Země je na půli cesty mezi nebesy a podsvětím. Případně by se dalo říct, že Tartaros leží pod zemí tak hluboko jako země pod nebem. Tím je dáno, že se nachází na dně velice hluboké propasti, ale Tartaros je víc než jen to místo. Vzpomeňme si, že Tartaros patřil mezi prapůvodní božstva, že byl zrozen z chaosu zároveň s Gaiou. Proto se, když tam dospěla, pozdravili jako bratr se sestrou.

„Gaio…, nepřibrala jsi trochu?“

„Vypadáš příšerně, Tartare.“

„Co tady dole vůbec chceš?“

„Tak sklapni a já ti to řeknu…“

Ten nedůtklivý tón, kterým si spolu povídají, jim později nebude bránit v tom, aby se spolu spářili a přivedli na svět TÝFÓNA – nejhorší a nejnebezpečnější ze všech nestvůr.[8] Ale momentálně nemá Gaia náladu ani na páření, ani na výměnu urážek.

„Poslyš, můj syn Kronos – je tu někde?“

Její bratr otráveně zabručí.

„Skoro určitě. Nemohla bys mu říct, ať už mě nechá na pokoji? Celé dny mi tu jen bloumá, z očí mu teče a pusu má dokořán. Zdá se mi, že se do mě nějak zakoukal. Nosí stejný účes jako já a pořád se opírá o stromy a balvany a tváří se jako chudáček melancholik, kterému nikdo nerozumí. Jako kdyby čekal, že ho někdo bude portrétovat, nebo tak něco. Když zrovna nečumí na mě, zírá támhle tím průduchem dolů do lávy. Podívej, už tam zase stojí. Tak za ním běž a zkus mu domluvit.“

Gaia vykročila za svým synem.

Srp

Je třeba říct, že Kronos nebyl úplně takový utrápený, melancholický mladý emo-mladík, jak bychom si ho podle popisu Rhey a Tartara mohli představovat. Byl nejsilnější z rodu nepředstavitelně silných bohů. Nepochybně byl krásný a, pravda, taky dost náladový. Kdyby měl možnost najít si nějaký svůj vzor, snad by se identifikoval s do sebe zahleděným Hamletem nebo melancholickým Jaquesem z Jak se vám líbí. Byl to takový Konstantin z Racka se špetkou Morrisseye. Ale byl v něm taky kousíček Macbetha a pořádná dávka Hannibala Lectera – jak ostatně uvidíme.

Kronos byl první, kdo přišel na to, že zadumané mlčení často v druhých vyvolává pocit síly, moudrosti a vůdcovských schopností. Jako nejmladší z tuctu dětí od nepaměti nenáviděl svého otce. Prudký jed závisti a odporu, který vězel hluboko v jeho nitru, začal nahlodávat jeho příčetnost, ale jemu se dařilo nenávist vůči otci skrývat před všemi, kromě své milující sestry Rhey, před kterou se jako před jedinou svou příbuznou nerozpakoval odhalit svou pravou tvář.

Když stoupali z Tartaru, Gaia do jeho srdce přilévala další jed.

„Úranos je krutý. Je to blázen. Bojím se o sebe i o vás, své milované děti. Pojď, chlapče, pojď.“

Vedla ho k hoře Othrys. Vzpomínáte si na ten pozoruhodný a děsivý artefakt, o kterém jsem vám vyprávěl, že ho tam vytvořila a ukryla do pukliny ve skále? Teď Krona zavedla na to samé místo a ukázala mu, co vyrobila.

„Zvedni to. Dělej.“

Kronovi se zablýsklo v očích, když spatřil tvar a pochopil účel toho předmětu.

Byl to srp. Obrovská kosa s dlouhou zahnutou čepelí ukovanou z adamantu, jehož název znamená „nezkrotný“. Byla to mohutná zbraň z pazourku, žuly, diamantů a ofiolitů a její ostří bylo vybroušené tak dokonale, že dokázalo proniknout jakýmkoli materiálem.

Kronos jej vytáhl z úkrytu tak snadno, jako bychom vy nebo já vytáhli tužku z penálu. Potěžkal jej v dlani, vyzkoušel, jak je vyvážený, a pak s ním párkrát zkusmo sekl. Děsivý svist, se kterým krájel vzduch, vykouzlil na Gaiině tváři úsměv.

„Krone, můj synu,“ řekla, „musíme vyčkat, dokud se Hémera a Aithér neponoří do západních vod a Erebos a Nyx nerozprostřou nad světem temnotu –“

„Chceš říct, že musíme počkat do večera,“ prohlásil Kronos, protože byl nedočkavý a nedostávalo se mu citu pro poetiku.

„Ano. Do soumraku. Tehdy za mnou tvůj otec přijde, jako vždycky přichází. Rád totiž –“

Kronos úsečně přikývl. O tom, co jeho rodiče provozují po soumraku, toho chtěl vědět co nejméně.

„Schovej se tady, v té puklině, do které jsem ukryla srp. Až uslyšíš, že mě zalehl, až začne hlasitě sténat vášní – pak udeříš.“

Noc a den, světlo a tma

Jak Gaia předpověděla, Hémera a Aithér byli po dvanácti hodinách unaveni a den a světlo se pomalu vytrácely směrem k moři na západě. V tu samou chvíli si Nyx svlékla svůj černý šátek a spolu s Erebem ho rozprostřeli nad světem jako třpytivý černý ubrus.

Kronos čekal ve skalní puklině se srpem v ruce a všechno stvoření zadrželo dech. Říkám „všechno stvoření“, protože Úranos a Gaia a jejich potomstvo nebyli sami, kdo se rozmnožoval. I ostatní se čile množili, a zatím nejvíc toho stihli Erebos a Nyx. Měli spousty dětí, některé ohavné, některé obdivuhodné a některé rozkošné. Už jsme slyšeli, jak dali vzniknout Hémeře a Aithérovi. Ale pak Nyx bez Erebovy pomoci přivedla na svět MORA, boha zkázy, který se později stal nejobávanějším božstvem vůbec. Přichází totiž ke každému stvoření, smrtelnému či nesmrtelnému, ale vždycky potají. Dokonce i nesmrtelní se děsili Morovy všemocné, vševědoucí vlády nad kosmem.

Po něm přišla řada dalších potomků, jeden za druhým, jako nějaká obludná letecká invaze. Nejprve APATÉ, bohyně klamu, které později Římané říkali FRAUS, lež (po ní nám zůstala slova jako „defraudovat“). Ta se odebrala na Krétu, kde se usídlila. Hned po ní se narodil GERAS, bůh stáří, který však tehdy nebyl tak děsivým démonem, jakého v něm vidíme dnes. Přestože člověka dokázal připravit o ohebnost, mládí a pohyblivost, v očích Řeků to bohatě vynahrazoval úctou, moudrostí a autoritou. Římané mu později dali jméno SENECTUS, jehož kořen slyšíme ve slovech jako „senior“, „senát“ a „senilita“.

Po něm přišla na svět naprosto děsivá dvojčata: OIZYS (latinsky MISERIA), bohyně bídy, utrpení a strádání, a její krutý bratr MÓMOS, ztělesnění posměchu, opovržení a hany.[9]

Nyx a Erebos se ale teprve rozjížděli. Jejich další dítě, ERIS (DISCORDIA), bohyně sváru, měla prsty ve všech neshodách, půtkách, rozvodech, šarvátkách, bitvách a válkách. Byl to její zlovolný svatební dar, legendární jablko sváru, co vyvolalo trójskou válku, přestože tohle epické vojenské tažení přišlo až o hodně, hodně později. Její sestra NEMESIS byla ztělesněním pomsty, té nelítostné kosmické spravedlnosti, která trestá příliš troufalé, přehnané ambice – zlozvyk, kterému Řekové říkali hubris. Nemesis sdílí určité rysy s východním konceptem karmy a dodnes ji používáme jako obraz osudového, mstivého odporu, na který jednoho dne narazí všichni hříšní a povýšení. Proto říkáme, že Holmes byl Moriartyho nemesis, Bond tou Blofeldovou a Jerry Tomovou.[10]

Erebos a Nyx spolu dále zplodili CHARÓNA, který se později nechvalně proslavil jako převozník zesnulých, a také HYPNA, ztělesnění spánku. Stali se rovněž rodiči ONEIROI, tisíců bytostí, jejichž úkolem bylo vytvářet sny a přinášet je do myslí spáčů. Mezi Oneiroi, jejichž jména dodnes známe, byl FOBÉTÓR, bůh nočních můr, a FANTASOS, který zajišťoval fantastické proměny, kterými se ve snech jedna věc promění v jinou. Společně pracovali pod dohledem Hypnova syna MORFEA, jehož jméno samo o sobě naznačuje morfování, proměňování tvarů ve snovém světě.[11] „Morfin“, „fantazie“, „hypnóza“, „oneiromancie“ (vykládání snů) a spousta dalších slov odvozují svůj význam právě od těchto božstev. Bratr boha spánku THANATOS, samotná Smrt, nám dal pojmenování pro eutanázii, „dobrou smrt“, a jeho římská obdoba MORS pro mortalitu či třeba moribundus.

Tato nová stvoření byla nanejvýš děsivá a odporná. Zanechala na tvorstvu hrůznou, ale nezbytnou stopu, protože svět jako by nikdy nenabízel nic lákavého, aniž by proti tomu postavil hrozivý protiklad.

Našly se ovšem tři půvabné výjimky[12] – tři krásné sestry HESPERIDKY, kterým se přezdívá „nymfy západu“ a „večerní dívky“. Každý den ohlašovaly příchod svých rodičů zlatavým soumrakem, který byl předzvěství strašidelné noční tmy. Jejich čas přicházel ve stejnou část dne, které dnešní kameramani říkají „kouzelná hodina“ – když se slunce sklání k obzoru a světlo dělá hotová kouzla.

To tedy byli potomci Nyx a Ereba, kteří halili zemi do tmy, když Gaia čekala na návštěvu svého manžela – která, jak doufala, bude tou poslední – a Kronos číhal ve skalní puklině hory Othrys a v ruce pevně svíral tu velikou kosu.

Úranova kastrace

Nakonec Gaia a Kronos zaslechli ze západu hlasité dunění a země se začala třást. Na stromech se rozechvělo listí. Jen Kronos, tiše stojící ve svém úkrytu, se netřásl. Byl připraven.

„Gaio!“ burácel Úranos, jak se blížil. „Připrav se. Dnes v noci zplodíme něco lepšího než storuké mutanty a jednooké stvůry…“

„Pojď ke mně, milovaný synu, božský manželi!“ volala Gaia a Kronovi připadala její hraná dychtivost až nechutně přesvědčivá.

Když k němu dolehlo božské mlaskání, pleskání, sténání a další příšerné zvuky, pochopil, že se jeho otec pokouší o jakousi předehru.

Kronos se ve svém úkrytu pětkrát zhluboka nadechl a zase vydechl. Ani na vteřinu nepřemýšlel o morální stránce toho, co se chystá udělat, myslel jen na taktiku a načasování. S posledním hlubokým nádechem zdvihl ten veliký srp a rychle vystoupil ze svého úkrytu.

Úranos, který se chystal nalehnout na Gaiu, vyskočil na nohy a podrážděně se zašklebil. Kronos k němu s klidem vykročil, napřáhl se srpem až za záda a pak sekl nízkým obloukem. Čepel zasvištěla vzduchem a čistým řezem oddělila Úranovy genitálie od jeho těla.

Celý kosmos slyšel tehdy Úranův hrozivý výkřik plný bolesti, utrpení a hněvu. Za celou svou krátkou existenci svět neslyšel nic tak hlasitého ani děsivého. Vše živé ten křik slyšelo a třáslo se strachy.

Kronos se s obscénně triumfálním výkřikem rozběhl a zachytil zkrvavenou trofej dřív, než dopadla na zem.

Úranos mu padl k nohám, svíjel se nesmrtelnou bolestí a křičel na něj tato slova:

„Krone, nejodpornější z mého rodu a ze všeho stvoření, ty nejnižší tvore, horší než ohavní Kyklopové a nechutní Hekatoncheirové, těmito slovy tě proklínám: Nechť tě tvé vlastní děti zničí tak, jako jsi zničil ty mne.“

Kronos se zadíval na svého otce. V jeho temných očích nebyl žádný cit, ale na rtech se mu objevil zlovolný úsměv.

„Nemáš moc na to, abys někoho proklínal, tati. Tvá moc je teď v mých rukou.“

Zamával otci před očima svou strašlivou trofejí, odulou a slizkou od krve a prýštícího semene. Pak se zasmál, napřáhl ruku a hodil tu hrst genitálií daleko, daleko za obzor. Přeletěla řecké pláně i temné moře za nimi. Všichni tři přihlíželi, jak Úranovo rozmnožovací ústrojí mizí kdesi v dáli.

Kronos byl překvapen, když se ohlédl na svou matku a viděl, jak si zakrývá ústa dlaní a tváří se zděšeně. Gaie z očí prýštily slzy.

Pokrčil rameny. Co na tom?

Erínye, Giganti a Mélie

V době, o které je řeč, když svět obývala prapůvodní božstva, jejichž veškerá energie i smysl života jako by směřovaly k rozmnožování, bylo vše nadáno obrovskou plodností. Samotná půda byla tak úrodná, že kdybyste do ní zasadili tužku, vyroste vám květina. Kam dopadla krůpěj božské krve, tam se prostě musel zrodit život.

Bez ohledu na to, jak krutě, nelítostně, ničivě a nenasytně Úranos vládl světu, byl to pořád pán stvoření. A to, že ho jeho vlastní syn zohavil a zbavil mužnosti, představovalo nejvážnější zločin proti kosmu.

Možná vás nepřekvapí, jak to bylo dál.

Kolem místa, kde byl Úranos vykastrován, se vytvořily veliké kaluže krve. A z té krve, která prýštila z Úranova zmrzačeného rozkroku, začaly vystupovat nově zrozené bytosti.

Jako první se z krve a hlíny zrodily ERÍNYE, zvané též Fúrie: ALLÉKTÓ (nesmiřitelná), MEGAIRA (závistivá) a TÍSIFONÉ (mstitelka). Možná to byl Úranův podvědomý instinkt, že se zrodily takové pomstychtivé bytosti. Od svého chtonického (ze země) zrození měly za úkol trestat ty nejhorší a nejnásilnější zločiny, neúnavně pronásledovat jejich pachatele a odpočívat jen tehdy, když provinilci zaplatili vlastním životem. Fúrie byly vyzbrojeny strašnými kovovými důtkami a bičovaly hříšníky, až jim strhávaly maso z kostí. Řekové se sarkasmem sobě vlastním přezdívali tyhle mstitelky EUMENIDES, „laskavé“.

Po nich ze země povstali GIGANTI. Dnes od jejich jména odvozujeme přídavné jméno „gigantický“ i předponu „giga-“, ale ač byli původní giganti nadáni nezměrnou silou, nebyli vzrůstem o nic větší než jejich nevlastní bratři a sestry.[13]

Jako poslední během toho okamžiku bolesti a destrukce vznikly MÉLIE, krásné nymfy, které se měly stát strážkyněmi jasanu, jehož kůra ronila sladkou a hojivou manu.[14]

Když všechna tato nová stvoření nečekaně povstala z krví nasáklé země, Kronos je znechuceně přelétl pohledem a rozehnal je máchnutím svého srpu. Pak se zahleděl na Gaiu.

„Slíbil jsem ti, Matko Země,“ řekl, „že tě zbavím té nesnesitelné bolesti. Nehýbej se.“

Dalším máchnutím srpu rozřízl Gaiin bok a Kyklopové i Hekatoncheiři se vydrali ven. Kronos pohlédl na své rodiče, oba zbrocené krví, lapající po dechu a vztekle vrčící jako raněná zvířata.

„Už nebudeš naléhat na Gaiu,“ řekl svému otci. „Na věčné časy tě zapudím do hlubin země, hlouběji, než leží samotný Tartaros. Tam si žij ve své zlosti, zbaven mužství i veškeré moci.“

„Přecenil jsi svoje síly,“ sykl Úranos. „Přijde pomsta. Proklínám tvůj život, ať je ti nemilosrdná věčnost utrpením a břemenem, od kterého nebudeš mít odpočinku. Tvé vlastní děti tě zničí tak, jako jsi ty –“

„Jako jsem já zničil tebe. Ano, já vím. To už jsi říkal. Ještě uvidíme.“

„Proklínám tebe i tvé bratry a sestry. Vaše ctižádostivost vás zničí.“

Ctižádostivý a usilující – TITÁN – je titul, který zůstane vyhrazen Kronovi, jeho jedenácti sourozencům a většině jejich potomků. Úranos to myslel jako urážku, ale postupem času si to slovo získalo nádech velkoleposti. Dnes bychom už nikoho neurazili tím, že bychom jej označili za titána.

Kronos si s úšklebkem vyslechl otcovu kletbu a pak svého zmrzačeného otce i odporné sourozence, které osvobodil z matčina lůna, s výhružně zdviženým srpem zahnal do hlubin Tartaru. Hekatoncheiry a Kyklopy uvěznil v jeskyních, ale otce zahnal ještě hlouběji, co nejdál od jeho bývalého panství na nebesích.[15]

Hluboko pod zemí, která jej kdysi milovala, Úranos tiše zuřil vzteky. Všechnu svou zlost a božskou energii vkládal do horniny kolem sebe a doufal, že jej jednoho dne někdo v hlubinách země objeví, vytěží a pokusí se zkrotit božskou moc, která z něj vyzařuje. Ale nic takového se pochopitelně nemohlo stát. Bylo by to příliš nebezpečné. Ještě dlouho se na světě neobjevil druh tak bláhový, aby si myslel, že by dokázal zkrotit energii ukrytou v uranu.

Z pěny zrozená

Nyní se vraťme k tomu dlouhému oblouku, kterým nad světem proletěla Úranova uťatá varlata. Pokud si vzpomínáte, tuhle část otcova těla Kronos odhodil tak daleko, že přeletěla zemi i moře.

Teď ji sledujme. Nedaleko iónského ostrova Kythéra padá, šplouchne, odrazí se od hladiny, znovu šplouchne, a nakonec se potopí na dno moře. Mohutné provazce semene za ní vlají jako stuhy za letícím drakem. Kde se dostanou na hladinu, tam začne voda pěnit. Za chvíli už to vře všude kolem. Něco se zvedá nad hladinu. Z hrůzy otcovražedné kastrace a prohřešku proti řádu vesmíru se nepochybně může zrodit jedině něco nepředstavitelně ohyzdného, něco hrozivého a krutého, co světu přinese jen válku, krev a utrpení…

Směs mořské vody, krve a semene šumí a syčí jako obrovská vířivka. Ze zpěněné hladiny se zvedá hlava, pak čelo a obličej. Ale jaký obličej!

Tvář krásnější než cokoli jiného, co svět kdy viděl a kdy uvidí. Z mořské pěny stoupá ne jen tak někdo krásný, ale Krása sama. V řečtině se „z pěny zrozená“ dá vyjádřit jako AFRODÍTÉ, a tak se také bude jmenovat ta, která se teď zvedá z vířícího moře. Stojí ve veliké rozevřené hřebenatce a na rtech jí hraje plachý, cudný úsměv. Pomalu vystoupí na pláž na ostrově Kypr. Kam došlápne její noha, rostou květiny a rozlétají se motýli. Kolem její hlavy krouží zpěvní ptáci a vzrušeně si štěbetají o její kráse. Od okamžiku, kdy do světa vkročila láska a krása, už nic nebude jako dřív.

Římané jí říkali Venuše a to, jak se ve velké lastuře objevila na pobřeží Kypru, nezachytil nikdo lépe než Botticelli na svém čarokrásném obraze, který stačí jedinkrát spatřit a už na něj nelze zapomenout.

Nechme teď Afrodíté, ať se zabydlí na Kypru, a vraťme se ke Kronovi, který stoupá vzhůru z hlubin Tartaru.

Rhea

Když se Kronos vrátil na vrchol hory Othrys, čekala tam na něj jeho sestra Rhea. Pohled na temně krásného bratra s obřím, krví zbroceným srpem v ruce ji vzrušil tak, že se jí rozechvěla kolena.

Byl novým pánem světa. Nikdo z jeho bratrů a sester – Titánů a Titánek – se neopovažoval zpochybnit jeho vládu. Jeho otec byl bezmocný a Gaia, která příliš pozdě zjistila, že ji revoluce, kterou sama rozpoutala, ani trochu netěší, se stáhla do své říše a k pasivnějšímu způsobu života. Nikdy neztratila svou moc, autoritu ani postavení jako Matka Země a předchůdkyně všech Titánů, ale už se s nimi nestýkala. Nyní vládl Kronos. Po velké hostině, na které se velmi hlučně a nelibozvučně opěvovalo, jak hrdinsky vykastroval a svrhl Úrana, si Kronos vzal stranou rozechvělou, cudně se červenající Rheu a pomiloval se s ní.

Rhea byla bez sebe blahem. Přičinila se o to, aby se její milovaný bratr stal pánem všeho tvorstva, a teď byli svoji. A co víc, když nadešel čas, ucítila ve svém lůně rostoucí plod. Bude to holčička, říkala si a její radost neznala hranic.

Zato Kronos… Jeho už tak zasmušilá povaha ještě víc potemněla, když si vybavil slova svého otce Úrana:

Nechť tě tvé vlastní děti zničí tak, jako jsi zničil ty mne.

V dalších týdnech a měsících s nelibostí pozoroval, jak se bříško jeho manželky Rhey zakulacuje a roste.

Tvé vlastní děti… tvé vlastní děti…

Když přišel čas porodu, ulehla Rhea ve výklenku na úbočí hory – shodou okolností to byla ta samá skulina, do které Gaia ukryla srp a ve které se později skrýval Kronos – a porodila překrásnou holčičku, které dala jméno HESTIA.

Sotva Rhea to jméno vypustila z úst, přiskočil k ní Kronos, vytrhl jí dítě z náručí a celé je pozřel. Pak se otočil a bez jediného škytnutí odešel. Rhea za ním nevěřícně hleděla a byla celá bledá zděšením.

Potomci Rhey

Kronos byl nyní pánem nad zemí, nebem i mořem a srp se stal symbolem jeho vlády. Jeho žezlem. Vládu nad zemí převzal po Gaie, vládu nad nebesy po Úranovi. Výhružkami vůči Pontovi a Thalasse a svým sourozencům Ókeanovi a Téthys se zmocnil i vlády nad mořem. Nedůvěřoval nikomu a vládl sám.

Dál ovšem uléhal s Rheou a ona ho přijímala. Bezmezně jej milovala a doufala, že to, jak ohavně pozřel jejich prvorozené dítě, bylo jen nějaké chvilkové pominutí.

Nebylo. Jejich druhého potomka, syna jménem HÁDÉS, snědl Kronos úplně stejně. I další holčičku, DÉMÉTÉR. Následoval POSEIDÓN, druhý chlapec, a pak třetí děvče, HÉRA. Každého z nich Kronos pohltil tak snadno, jako když vysrknete ústřici nebo spolknete lžičku želé.

Když Kronos pozřel Héru, Rheino páté dítě, její láska k bratrovi se proměnila v nenávist. Ještě tu noc se jí zmocnil a znovu se s ní miloval, ale ona si v duchu přísahala, že jestli znovu otěhotní, už nedopustí, aby ji připravil o šesté dítě. Ale jak mu v tom zabránit? Koneckonců, byl všemocný.

Jednoho rána se probudila a pocítila dobře známou nevolnost. Byla těhotná. Její božské instinkty jí napověděly, že šestým potomkem bude chlapec.

Odešla z hory Othrys a vypravila se hledat svou matku a otce. Přestože se sama přičinila o jejich svržení, zachovala si víru dcery v moudrost a dobrou vůli rodičů. A také věděla, že hněvají-li se na ni za její podíl na jejich pádu, není to nic oproti nenávisti, kterou chovali ke Kronovi.

Tři dny se její volání po Gaie a Úranovi rozléhalo po údolích a jeskyních světa.

„Matko Země, Nebeský otče, vyslyšte svou dceru a přijďte jí na pomoc! Váš syn, který vás ranil a svrhl, se stal ohavnou zrůdou, tím nejzvrácenějším tvorem na celém světě. Pět vašich vnoučat už pozřel. Nosím teď pod srdcem ještě jedno, které už brzy přijde na svět. Poraďte mi, jak ho zachránit! Poraďte, prosím vás, a já ho budu vychovávat k tomu, aby vás navěky uctíval.“

Zdola se ozvalo děsivé, hluboké burácení. Země se pod Rheou zachvěla. Dolehlo k ní Úranovo burácení, ale vzápětí i klidnější hlas její matky.

A společně všichni tři vymysleli úžasný plán.

Záměna

Aby ten úžasný plán mohli uskutečnit, šla se Rhea poradit na Krétu s kozou jménem AMALTHEA. Na stejném ostrově žily i Mélie, strážkyně manového jasanu. Pokud si vzpomínáte, zrodily se tyto nymfy spolu s Fúriemi a Giganty z hlíny zkropené Úranovou krví. Po povzbudivém rozhovoru s Amaltheou se Rhea sešla i s těmito laskavými a vlídnými nymfami. Pak – spokojená, že se jí na Krétě podařilo vyřídit všechno, co potřebovala – vyrazila zpátky na horu Othrys, aby tam čekala na porod.

Kronos už si všiml, že jeho manželka znovu otěhotněla, a chystal se na ten šťastný den, kdy bude moct pozřít svého šestého potomka. Nechtěl nic riskovat. Úranova kletba mu pořád zněla v uších a pověrčivá paranoia, která stíhá despoty všech dob, trápila toho ur-Stalina každý den víc a víc.

Gaia pověděla Rhee o jednom kameni – kusu čistého magnetovce, který měl přesně tu pravou velikost, aby posloužil jejich účelu, byl hladký a tvarem podobný fazoli –, který byl k nalezení v kopcích nedaleko hory Othrys.[16]

Kronos se každé ráno procházel od jednoho konce Řecka na druhý a navštěvoval své bratry a sestry Titány – naoko proto, aby se s nimi radil, ale ve skutečnosti hlavně aby se ujistil, jestli proti němu nespřádají plány. Rhea počkala, až bude na pobřeží u Ókeana a Téthys, vydala se na místo, které jí Gaia popsala, našla ten kámen a odnesla ho na horu Othrys, kde ho zabalila do látky. Její plán se vyvíjel slibně.

O pár dní později, když byl Kronos dost blízko, aby ji slyšel, ale přece jen tak daleko, aby mu cesta za ní nějakou chvíli zabrala, začala Rhea sténat jako v porodních bolestech. Křičela stále hlasitěji, její ryk trhal vzduch kolem hory, ale po chvíli se odmlčela a začala změněným hlasem napodobovat křik novorozence.

Kronos se pochopitelně hned vydal za ní. Zanedlouho na Rheu padl jeho stín.

„Dej mi to dítě,“ poručil jí.

„Obávaný pane a manželi,“ zahleděla se na něj Rhea s prosbou v očích, „nedovolil bys mi, abych si tohle nechala? Podívej se na něj, jak je sladké a nevinné. Úplně neškodné.“

Kronos se zlověstně zasmál, vyškubl jí dítě z náručí a se vším všudy, i s látkami, do kterých bylo zahaleno, je pozřel. Sklouzlo mu do žaludku jako ty předchozí, ani to necítil. Dvakrát se plácnul do prsou, hlasitě říhl a odešel, aby nemusel poslouchat srdceryvný nářek své ženy.

Sotva odešel, srdceryvný nářek se proměnil v přidušené, stěží potlačované výkřiky a výbuchy. Výkřiky a výbuchy smíchu.

Když Rhea popadla dech, vstala z postele, sestoupila z hory Othrys a vydala se na Krétu. Cestovala tak rychle, jak jen to v jejím požehnaném stavu bylo možné.

Porod na Krétě proběhl bez problémů. Koza i Mélie jí pomáhaly, a tak v jeskyni pod horou Ída přivedla na svět nadpozemsky krásného chlapce. Dala mu jméno ZEUS.

Zrovna tak, jako Gaia přesvědčila svého nejmladšího syna Krona, aby na vlastním otci Úranovi pomstil její utrpení, tak i Rhea přísahala, že vychová svého nejmladšího chlapce k tomu, aby zničil jejího manžela a bratra Krona. Děsivý cyklus chamtivosti, krvelačnosti a pomstychtivosti, který provázel zrod světa a jeho prvních bohů, měl pokračovat i v další generaci.

Rhea věděla, že se musí vrátit na horu Othrys dřív, než si Kronos všimne, že něco není v pořádku. Jak bylo dohodnuto, jejího syna měla svým mlékem odkojit koza Amalthea a Mélie ho měly krmit sladkou a výživnou manovou štávou, kterou ronil jejich vzácný jasan. Díky nim Zeus na Krétě vyrůstal a sílil. Rhea jej navštěvovala, kdykoli to bylo možné, a učila ho umění pomsty.

Přestože tohle je nejrozšířenější verze toho příběhu, existuje řada jiných vysvětlení, jak se Diovi podařilo uniknout pozornosti velkého Krona, vládce země, nebe i moří. Podle jednoho z nich nymfa jménem ADAMANTHEA zavěsila maličkého Dia na provaze ze stromu, aby zavěšený mezi nebem, zemí a mořem zůstal pro otce neviditelný. Je to roztomilá představa, skoro jako z obrazu Salvadora Dalího – nemluvně, ze kterého se jednou stane nejmocnější bytost celého kosmu, se směje, štěbetá a houpe se zavěšené mezi živly, kterým bude později vládnout.

Přísaha věrnosti

Zatímco Zeus, ukrytý před otcem na Krétě, vyrůstal a sílil z kozího mléka a many, učil se chodit, mluvit a chápat svět kolem sebe, Kronos svolal své sourozence Titány na horu Othrys, aby tam obnovili svou přísahu věrnosti a poslušnosti.

„Tohle je nyní náš svět,“ řekl jim. „Osud rozhodl, že musím zůstat bez potomků, abych mohl vládnout. Ale vy musíte splnit svou povinnost. Množte se! Osídlete svět naší titánskou rasou. Vychovejte své děti k tomu, aby mě milovaly, a já vám za to dám země a provincie, kterým budete vládnout. Teď se přede mnou pokloňte.“

Titáni se poklonili a Kronos spokojeně zamručel, což byl v jeho případě vrcholný projev radosti. Podařilo se mu uniknout otcovu prokletí a zlatý věk Titánů mohl začít.

Chlapec z Kréty

Kronos sice spokojeně mručel, ale Moros, ztělesnění osudu a zkázy, se potutelně usmíval – jako pokaždé, když se mocní začnou chovat sebejistě. V tomto případě se Moros usmíval, protože věděl, že Zeus na Krétě roste do síly. Stával se z něj nejsilnější a nejkrásnější muž, jaký se kdy zrodil – zářil tak, že pohled na něj skoro bolel.[17] Lahodné kozí mléko a výživná síla many mu daly silné kosti, jasnou tvář, třpytivé oči a lesklé vlasy. Z pais (dítěte) se stal ephebos (chlapec), pak kuros (mladík) a nakonec dokonalý příklad toho, co bychom dnes nazvali mladým mužem. Na jeho bradě a tvářích už se rýsovaly kontury toho, z čeho se později měl stát legendární a mohutný plnovous.[18] Vyznačoval se sebevědomím a vrozenou autoritou těch, kteří jsou zrozeni, aby vládli ostatním. Měl blíž k úsměvu než ke zlosti, ale když už něco vyvolalo jeho hněv, dokázal vzbudit hrůzu ve všem živém široko daleko.

Od prvopočátku projevoval směsici životního elánu a síly vůle, která uváděla v úžas i jeho vlastní matku; některé zdroje ji připisovaly Amaltheině mléku, které mu údajně od dětství dodávalo výjimečné schopnosti. Ještě dnes na Krétě průvodci ohromují turisty historkami o neuvěřitelné síle mladého Dia. Vyprávějí například (tak přesvědčivě, jako by to sami pamatovali), jak si jako dítě hrál s kozou, která byla jeho kojnou, a protože si ještě neuvědomoval vlastní sílu, omylem jí utrhl jeden roh.[19] Působením jeho už tehdy nezměrných božských sil se ten roh okamžitě naplnil vybranými pochoutkami – čerstvým chlebem, zeleninou, ovocem, pečeným masem a uzenými rybami –, z nichž nikdy neubývalo bez ohledu na to, kolik jich bylo odebráno. Tak vznikla CORNUCOPIA, mytický „roh hojnosti“.

Diova odhodlaná matka svého syna na Krétě navštěvovala, kdykoli se jí naskytla příležitost uniknout ostražitému Kronovi.

„Nikdy nezapomeň, co tvůj otec udělal. Pozřel tvé bratry a sestry. A byl by pozřel i tebe. Je to tvůj nepřítel.“

Zeus naslouchal, když mu Rhea líčila nešťastný život ve světě pod Kronovou vládou.

„Vzbuzuje ve všech jenom strach. Nezná nic jako oddanost nebo důvěru. Tak by to nemělo být, můj milý Die.“

„Ale není to snad zdroj síly?“

„Ne! Právě tohle je projev jeho slabosti. Titáni jsou jeho rodina, jeho bratři a sestry, synovci a neteře. A jeho krutovláda už se mnohým z nich zajídá. Až přijde tvá chvíle, jejich nespokojenost ti bude ku prospěchu.“

„Ano, matko.“

„Pravý vůdce uzavírá spojenectví. Pravý vůdce má úctu a důvěru těch, kteří jej následují.“

„Ano, matko.“

„Pravý vůdce je milován.“

„Ano, matko.“

„Ach, vysmíváš se mi, ale je to pravda.“

„Ano, ma –“

Rhea dala svému synovi pohlavek.

„Nedělej si legraci. Nejsi žádný hlupák, to vidím. Adamanthea mi řekla, že jsi chytrý, ale prchlivý. Že trávíš víc času lovením vlků, proháněním ovcí, lezením po stromech a sváděním nymf manového jasanu. Je na čase, aby se ti dostalo řádného vzdělání. Je ti už šestnáct a brzy budeme muset uskutečnit náš plán.“

„Ano, matko.“

Ókeanovna a lektvar

Rhea požádala svou přítelkyni Métis, moudrou a krásnou dceru Téthys a Ókeana, aby jejího syna připravila na to, co ho čeká.

„Je chytrý, ale zbrklý a popudlivý. Nauč ho trpělivosti, vynalézavosti a lstivosti.“

Diovi Métis od první chvíle učarovala. Nikdy takovou krásu neviděl. Titánka byla o něco menší než ostatní příslušníci jejího druhu, ale měla v sobě tolik grácie a důstojnosti, že úplně zářila. Ladnost laně, vychytralost lišky, síla lva a něha holubice se v ní snoubily s charakterem a silou ducha, které tomu chlapci dočista učarovaly.

„Lehni si se mnou.“

„Ne. Půjdeme na procházku. Musím ti říct spoustu věcí.“

„Tady. Na trávu.“

Métis se usmála a vzala ho za ruku. „Máme hodně práce, Die.“

„Ale já tě miluju.“

„Tak musíš udělat, co ti řeknu. Když někoho milujeme, snažíme se mu přece ve všem vyhovět, nebo ne?“

„Ty mě nemiluješ?“

Métis se zasmála, přestože v hloubi duše ani ona nezůstala nedotčená aureolou moci a charismatu, které vyzařovalo z toho odvážného a pohledného mladíka. Ale její přítelkyně Rhea ji požádala, aby se ujala jeho výchovy, a Métis rozhodně nemínila její důvěru zradit.

Celý rok Dia učila, jak nahlédnout do srdcí druhých a odhalit jejich záměry. Jak používat představivost a jak rozum. Jak sebrat sílu a nechat ochladnout vášně, než přikročí k činům. Jak dopředu plánovat a jak poznat, kdy je nutné plán změnit nebo opustit. Jak nechat rozum vládnout srdci a jak si srdcem získat náklonnost ostatních.

To, že odmítla, aby jejich vztah dostal tělesný rozměr, vedlo jen k tomu, že ji Zeus miloval ještě víc. A přestože mu to Métis nikdy neřekla, potají jeho lásku opětovala. Právě proto to mezi nimi zajiskřilo, kdykoli se setkali.

Jednoho dne Zeus spatřil Métis, jak stojí nad velkým plochým kamenem a buší do něj malým oblázkem.

„Co to děláš?“

„Drtím hořčičná semínka s mořskou solí.“

„No jasně.“

„Dnes máš sedmnácté narozeniny,“ řekla mu Métis. „Jsi připraven, abys vyrazil na horu Othrys a naplnil svůj osud. Rhea si pro tebe už brzy přijde, ale nejprve musím připravit tenhle lektvar podle mého vlastního receptu.“

„Co je v té misce?“

„To je směsice makového mléka a modré skalice oslazená manovým sirupem, který mi daly Mélie, ochránkyně manového jasanu. Všechny přísady smíchám a pořádně protřepu. Takhle.“

„Nechápu.“

„Podívej, tady přichází tvá matka. Všechno ti vysvětlí.“

Métis mlčky poslouchala, jak Rhea zasvěcuje Dia do svého plánu. Matka a syn si dlouze hleděli do očí, pak se zhluboka nadechli a složili si slib. Syn matce a matka synovi. Pak byli připraveni.

Znovuzrození pěti

Půlnoc. Temný plášť, který Erebos a Nyx rozložili nad zemí, mořem i nebem, aby ukončili Hémeřinu a Aithérovu vládu, pokryl celý svět. V horském údolí pod vrcholem hory Othrys se osamělý pán světa procházel sem a tam, neklidný a zoufalý. Kronos se stal nejpopudlivějším a nejzasmušilejším ze všech Titánů. Ani vláda nad celým světem už mu nepřinášela uspokojení. Jak se radovat z všemohoucnosti, když se mu svíral žaludek a v noci jeho myšlenky bloudily hustou mlhou nespavosti?

Jeho srdce však zalilo něco, co by se dalo nazvat radostí, když nečekaně zaslechl tichý a sladký hlas Rhey, která stoupala po úbočí na vrchol hory. Jeho nejmilejší sestra a manželka! Bylo celkem pochopitelné, že ji trochu rozladilo, jak postupně snědl jejich šest dětí, ale jistě pochopila, že neměl na výběr. Sama byla Titánkou a věděla, co je to povinnost a osud. Zavolal na ni.

„Rheo?“

„Krone! Ty jsi ještě vzhůru?“

„Nespal jsem tolik nocí, že už bych to ani nespočítal. Hypnos a Morfeus se mi vyhýbají. „Hlavu mám plnou štírů, drahá ženo.“ Macbeth, další vrah stižený nespavostí a strachem z temného proroctví, řekl něco podobného, ale až o hodně, hodně později.

„Jen klid, lásko. Cožpak si znalosti a vynalézavost Titánky neporadí s hloupými démony spánku? Jestli Hypnos a Morfeus neosvěží tvé unavené tělo, neuklidní tvou napjatou mysl a neuleví skleslému duchu, tak to něčím sladkým a hřejivým udělám já.“

„Tvé sladké, hřejivé rty! Tvá sladká, hřejivá stehna! Tvůj sladký, hřejivý –“

„Všeho zavčasu, můj nedočkavý pane! Nejprve přijmi dar, který ti nesu. Rozkošného chlapce, který ti bude číšníkem.“

Zpoza skály vystoupil Zeus a jeho pohledná tvář zářila úsměvem. Uklonil se Kronovi a nabídl mu drahokamy posázenou číši, po které chamtivý Titán hned chňapl.

„Pěkné, moc pěkné. Na něj se podívám později,“ řekl a zálibně si Dia přeměřil očima, načež jediným douškem vyprázdnil obsah číše. „Ale ty, Rheo, jsi ta jediná, kterou miluji.“

Byla už tma, takže neviděl, jak Rhea pochybovačně nadzdvihla obočí.

„Miluješ mě?“ sykla. „Ty? Mě? Miluješ? Ty, který jsi pozřel skoro všechny mé milované děti? Ty se opovažuješ vykládat mi o lásce?“

Kronos smutně škytl. Najednou se cítil dost zvláštně. Zamračil se a snažil se soustředit. Co že to Rhea říkala? Přece není možné, že by ho najednou přestala milovat. Jeho mysl byla najednou víc zastřená a žaludek víc rozbouřný než kdy jindy. Co se to s ním dělo? A pak tu byla ještě jedna věc, kterou řekla – a ta už mu vůbec nedávala smysl.

„Jak to myslíš,“ zeptal se pomalu, zmatený a malátný, „že jsem pozřel skoro všechny tvé děti. Pozřel jsem je všechny, moc dobře si na to vzpomínám.“

V tom okamžiku proťal noční tmu hlas tak ostrý jako prásknutí biče. „Ne tak docela, otče!“

Kronos se otočil tak prudce, až se mu zatočila hlava, a spatřil mladého číšníka, jak vystupuje ze stínu.

„Kdo… kd… ooooo!“ Kronos z nedořečené otázky přešel přímo k náhlému a nezadržitelnému zvracení. Jediným mohutným stahem vyvrhl jeho žaludek velký kámen. Látka, do které byl kdysi zabalen, už se v žaludečních šťavách úplně rozpustila. Kronos na něj nechápavě zíral, oči zalité slzami a tvář bledou jako stěna, ale než pochopil, na co se dívá, přepadl ho ten děsný a nezaměnitelný pocit, který zvracejícímu naznačuje, že toho bude ještě víc. O hodně víc.

Zeus hbitě přiskočil, zvedl ten vyzvracený balvan a hodil ho daleko, daleko pryč – přesně tak, jako kdysi na tomtéž místě Kronos sám zahodil Úranovy genitálie. Kam ten kámen dopadl a co se dělo dál, to si povíme později.

Směs soli, hořčice a hlavěnky dávivé v Kronově žaludku působila silně emeticky.[20] Jedno po druhém vyvrhoval děti, které dříve pozřel. Jako první se ven dostala Héra.[21] Následovali Poseidón, Démétér, Hádés a nakonec Hestia, načež se vyčerpaný Titán zhroutil a lapal po dechu.

Jestli si vzpomínáte, ten lektvar, který připravila Métis, obsahoval také štědrou dávku makového mléka, jež má omamné účinky. A právě to způsobilo, že Kronos ještě naposledy zlověstně zasténal, převalil se na bok a tvrdě, velmi tvrdě usnul.

Zeus triumfálně vykřikl a sklonil se nad svým spícím otcem, aby mu sebral kamenný srp a zasadil mu poslední ránu. Chtěl Kronovi jednou ranou setnout hlavu a vítězoslavně ji zdvihnout, aby to celý svět viděl a umělci všech dob měli co tvořit. Ale srp, který Gaia vyrobila přímo pro Krona, nemohl být použit proti němu samotnému. Ani mocný Zeus jej nedokázal zdvihnout. Jednou to zkusil, ovšem srp jako by zapustil kořeny hluboko do země.

„Gaia mu ho dala, a jenom Gaia mu ho může zase vzít,“ řekla Rhea. „Nech to být.“

„Ale já ho musím zabít,“ řekl Zeus. „Musím nás pomstít.“

„Jeho matka Země jej chrání. Nerozhněvej ji. Až přijde čas, sám budeš potřebovat její pomoc. Své pomsty se dočkáš.“

Zeus vzdal snahu zvednout srp. Rozčilovalo ho, že nemůže otce setnout, když mu leží u nohou a chrápe jako prase, ale věděl, že jeho matka má pravdu. Mohlo to počkat. I tak bylo co slavit.

Přes vlastní původ se nechtěli nazývat „Titány“. Rozhodli se, že budou bohové. A ne jen tak ledajací.