Elektronická kniha

PUSTENS LOV

Copyright © Øystein Stene, 2020

České vydání © Bourdon, 2023

Překlad © Jitka Jindřišková, 2023

Ilustrace na obálku © Barbora BARBAR Kysilková

ISBN: 978-80-7611-116-5

Tento překlad byl vydán s finanční podporou
norské literární agentury NORLA

Nástupiště dole pod námi čekají. Na to, že se někdo vydá na cestu, nebo ji tady zakončí. Něčí dcera vystoupí z vozu a kdosi ji přivítá. Snad její matka. Nebo její otec.

A tak podobně.

Ale to se nestane.

Jsem v budově městské rady, sedím před obrovským pracovním stolem v kanceláři mámmy Miny. Stůl působí dojmem, že je tam na okrasu, protože je skoro prázdný. Stojí na něm jen notebook s popraskaným krytem a hrnek s tužkami.

Mámma Mina sedí za stolem, výhled na nádraží a všechno kolem má za zády. Načervenalé slunce se schovává za budovou pošty a za řídkou vrstvou žlutých oblaků. Jako by ráno mělo v očích ospalky.

Mina povídá, že v mém ročníku je celá řada nadějných dívek, ale já se vymykám neobvyklou kombinací dovedností a znalostí. Dovedností a znalostí, zopakuje, potom palcem a ukazováčkem uchopí tužku a mezi prsty ji rozkmitá.

„Myslíme si, že jsi jedinečná, Almo.“

Hloupá nejsem, ale netuším, o čem to mluví. Nejvíc ze všeho jsem únavná. Což jsou prakticky všichni. Aspoň když dostanou hodně prostoru.

„Myslíme si, že budeš pro Fjordbyen důležitá, a nejen pro něj.“

Přestane tužkou kmitat, otáčí ji mezi prsty.

Nejspíš chce, abych se cítila výjimečně. Abych udělala totéž co ostatní, připravila se na službu, zaujala svoje místo ve společnosti.

Při každém úsměvu se jí uprostřed úst objeví velikánská mezera mezi předními zuby. A kudrnatá hříva se jí ještě víc zvlní.

Říká, že jako předsedkyně městské rady je nucena učinit jistá rozhodnutí. Stanovit priority. Určit, na jakou službu a ve které budově se kdo z dospívajících hodí. Někteří budou vybráni, aby se dále vzdělávali.

„Sázíme na tebe,“ pronese s úsměvem a znovu odhalí mezeru mezi zuby.

Nepochybně o ní ví. Nejspíš svůj úsměv někdy zahlédla v zrcadle a pomyslela si, že vypadá ohromně, že když se takhle s mezerou mezi předními zuby usměje, nikdo jí neodolá.

Střechy domů ve starém městě ještě pokrývá sníh. Na římse za oknem sedí vrána. Natahuje krk a přitom rozevírá protáhlý zobák. Určitě krákorá.

Přes tlusté okenní sklo ovšem není nic slyšet. Usuzuju tak jen z pohybů. Dlouhý krk, otevřený zobák, žádný zvuk.

Venku se odehrává němý film.

„Víme, že pro nás budeš důležitá, Almo.“

Pokusím se usmát, zatvářit se nadšeně. Vždyť do mě Mina a Fjordbyen vkládají důvěru. Chtějí do mě investovat. I já jsem investice. Mina vykládá, že se budu dál učit, pokračovat ve studiu, že podstoupím trénink spolu s terénním týmem. Že ho budu mít na povel, abych se naučila vést. Takže se možná stanu vůdkyní. A budu moct zachraňovat ostatní.

„Co ty na to, Almo?“

Netuším, co odpovědět.

Netuším, jestli vůbec zvládnu vést sama sebe. Natož sebe sama zachránit.

Takové řeči se ale v kanceláři mámmy Miny nevedou, a tak se na židli předkloním a doufám, že díky tomu působím zapáleněji. Nevím, jestli to pomohlo, proto se ještě dlaněmi plácnu do kolen.

Vrána seskočí z římsy, párkrát mávne křídly a vznese se nad nádraží.

Odpovím co možná zlehka:

„Už se nemůžu dočkat!“

Moje první vzpomínka patří podlaze hromadné ložnice, studené a hladké. V místnosti panovala tma, svítila tam jen zelená cedule nade dveřmi. A měsíc.

Měsíc se po obloze posouval trpělivě, kdežto muž na ceduli neustále prchal ven, ve směru šipky.

Měsíc i prchající muž se odráželi na studené a potemnělé podlaze.

Siluety postelí a nočních stolků, dusno. Dech ostatních dětí. Lu v posteli napravo ode mě usnula ihned a jako obvykle těžce oddechovala. Já ležela na břiše tiše jako myška, abych nepotřebovala čůrat, abych na tu obrovskou hladkou podlahu nemusela vkročit.

Ale čím déle jsem tam takhle ležela, tím víc se mi čůrat chtělo. Pootevřela jsem oči a uviděla jsem tu vzdálenou ceduli, byla až na druhé straně ložnice. Vyžadovalo by to projít kolem postelí, našich skříní a polic s pantoflemi, s háčky na svetry a se jmenovkami, které tam nalepili dospělí.

Snažila jsem se nutkání potlačit. Pokud budu počítat dostatečně dlouho, podaří se mi to. A tak jsem počítala celou věčnost. Někdy jsem při tom usnula.

Většinou se to ale jen zhoršilo.

Věděla jsem, že můžu zavolat na mámmu nebo táttu, to ale skoro nikdo z nás nedělal. Dokonce ani Jos, který se počůrával každou druhou noc. Poznali jsme to podle igelitu pod jeho prostěradlem. A taky že když mu některá mámma nebo tátta prostěradlo převlékali, mlčel, zatímco když mu ho nikdo neměnil, zářil jako sluníčko.

Nevzpomínám si, že bychom často pofňukávali. Nikdo si nestěžoval. Jako bychom chápali, že musíme být stateční. My jsme přece ti, kdo opraví svět, jak říkávali dospělí.

Možná proto jsem na mámmu nebo táttu spící u dveří nikdy nevolala. Ani když tam spala mámma Brit. Nakonec jsem se vysoukala z postele, došlápla na ledově studenou podlahu a utíkala co nejrychleji ke dveřím a na záchod.

Pokud jsem stihla zamknout, než jsem usedla na mísu, rozplakala jsem se. Nevím, jestli hlavně únavou, ze strachu nebo mi prostě jen byla zima.

Přijdu domů zrovna ve chvíli, kdy začíná satelitní čas. Je o poznání kratší než minulý měsíc. Čas se požírá a zanechává za sebou nesplnitelné plány a nesrozumitelné sny.

Vezmu si tablet, chci se připojit, ale nedaří se mi to. „Žádná volná pásma, zkuste to znovu později.“ V prioritním oddělení se vždycky najde někdo, kdo přenáší prioritní data. Nebo stahuje staré porno, co já vím.

Posbírám oblečení, které jsem odhodila na starý ušák v obýváku. Měli bychom si objednat nové křeslo, tohle bylo ošoupané, už když jsme ho dostaly. Potom zaliju Luiny bylinky, máme je na všech parapetech a v květináčích na podlaze. Zejména bazalka a petržel sají vodu jako houba. Pro tymián, trůnící zvlášť na kulatém stolku v rohu, to ale zjevně neplatí.

Nakonec se mi podaří připojit a rychlost přenosu je docela slušná. Lehnu si na pohovku, dám stahovat několik filmů, nato spustím komunikátor a zavolám Floovi. Hovor přijme skoro okamžitě, odhrne si ofinu z očí. Je v laboratoři.

„Almo! Ma lumière! Que fais-tu?“

Odpovídám, že zářím jako samotná polární záře. La lumière du nord, řeknu přehnaně svůdnou francouzštinou, aby poznal, že si dělám legraci. Ale nejsem si jistá, jestli to chápe. Jestli chápe, že si dělám legraci.

„Záříš až sem!“

Flo se zeširoka usmívá, asi víc než obvykle. Mám chuť mu říct, aby se trochu uvolnil, ale neudělám to.

Ve skutečnosti bych ho nejradši jen sledovala při práci, mlčel by, i já bych mlčela. Chtěla bych ho sledovat zabraného do práce, když si myslí, že ho nikdo nevidí. Pozorovat, jak zachází se vzorky tkání, jak protřepává drobné zkumavky, jak se soustředí.

Možná by mu to ale přišlo divné, nechápal by, proč po tom toužím. A tak přemýšlím, co dalšího bych řekla.

Předběhne mě, zvedne ze stolu tablet a namíří objektiv na mikroskop.

Moc toho nevidím, jen jakousi šedomodrou skvrnu.

„Co je to?“

„Řez mozkem člopa!“

Flo upevní kameru tabletu na mikroskop a cosi se objeví. Vypadá to jako špinavá voda, vpravo je o trochu šedivější než vlevo. Flo vysvětluje, že je to hranice mezi zdravými a poškozenými buňkami.

V laboratoři zjišťují, kde se nákaza LR zastaví. Co tu hranici určuje.

Flo přeruší výklad a podívá se na mě. Dumám, co dalšího bych mohla říct, ale tentokrát už to nestihnu, protože Flo si odhrne ofinu z očí úplně a ustaraně na mě hledí.

„Almo, co se stalo?“

Přesednu si z pohovky na zem. Opřu tablet o nohu stolu, vyrovnám ho, poškrábu se na hlavě a snažím se přijít s něčím chytrým. Nic mě ale nenapadá, tak řeknu jen:

„Co by se mělo stát?“

„Almo, neblbni.“

Mám chuť blbnout, strašně mi to chybí, mám za to, že značná část mých problémů pramení právě z toho, že nikdy doopravdy neblbnu. Dokonce jsem si jistá, že kdybych si častěji trochu zablbla, byla bych aspoň drobet šťastnější.

Jenže Floovy tmavé tázavé oči se na mě dívají moc mile, takže ani tentokrát blbnout nezačnu.

Vyprávím o svém setkání s předsedkyní městské rady. O tom, že na mě sázejí, že budu studovat a podstoupím trénink. Že si přejí, abych se toho naučila co nejvíc.

„Co když ale k ničemu nebudu?“

Flo hledí na můj obraz v komunikátoru. Pak se zadívá do objektivu, nato pohledem sklouzne zpět k obrazovce. Je to rozdíl jen pár centimetrů, ale dost na to, abych se dovtípila, co si zhruba myslí.

Něco v tom smyslu, že jsem dost dobrá, ať se přestanu podceňovat, ať důvěřuju městské radě. Každý má svoje místo a svůj úkol.

Zdá se, že to nechápe. Nebo to chápat nechce. Že se moje nejistota netýká pouze mých schopností, ale že si nejsem jistá ani tím, jestli všechno, o co se tu pokoušíme, má vůbec nějaký smysl.

Flo se k tomu nevyjadřuje. Tvrdí jen, že si musíme pospíšit. Nevíme totiž, jak dlouho bude mezinárodní komunikace fungovat, a proto je třeba toho stihnout co nejvíc co nejdřív. Než se kontakt přeruší, než přijdeme o možnost konat, než bude příliš pozdě.

Možná nějaká další generace bude mít možnost o nic se nestarat. Chovat se jakoby nic, studovat, cestovat, cokoli, všechno odkládat. To ale závisí na nás. Na nás záleží, jestli vůbec nějaké další generace budou.

„My si nemůžeme dovolit o nic se nestarat,“ podotkne Flo.

Lu přijde domů pozdě, nejspíš byla navštívit táttu Gjerda v bloku D. Poznám to tak, že mi neřekne, kde byla. Je to trochu hloupé. Přece jsme o tom spolu mluvily.

Ale taková Lu je. Nechce nikoho ranit.

Náš byt se mi líbí víc, když je Lu doma. Její hlas, pohyby, vůně, gesta, prostě celá Lu. Všechny hrany a plochy jsou v její přítomnosti tak nějak míň hranaté a ploché.

Potěší ji, že jsem zalila bylinky.

„Ale ten tymián se musí přesadit, potřebuje víc písku.“

Překulí se přes područku na pohovku, sundá si gumičku a její dlouhé černé vlasy se rozprostřou po polštáři. Překotně při tom vypráví o dni stráveném v Munchově budově – zrovna se od zahradnického tátty dozvěděla, že od léta bude mít na starost celé horní patro, kde rostou rajčata, chřest, brokolice a květák, no fakt, na osmdesáti metrech čtverečních, ze kterých vyždímá co nejvíc. Během dne to promýšlela a počítala a hodlá si dojednat pevný minimální podíl ze septiků.

„Na tvoje záhony se vykadím ráda,“ ušklíbnu se.

Závidím jí, že je neustále sama sebou, autentickou Lu. Bez pochyb vklouzla do svojí zahradnické role, naplno se do ní ponořila. Bez zahradničení už si ji skoro nedokážu představit, přestože neuplynul ani půlrok od chvíle, kdy ji pro tuhle službu vybrali.

Já jsem pořád zpruzená, dokonce i tehdy, když někdy nejsem sama sebou. Naopak Lu to zvládá: jejím životním posláním se stalo obstarávat obyvatelům Fjordbyenu čerstvou zeleninu bez LR. Na to myslí, tím se zabývá, to jí dělá starosti. Neustále.

Zdá se, že většina lidí je sama sebou, aniž o to nějak cíleně usiluje. Já se snažím, aby ze mě něco bylo, ačkoli ani moc nerozumím, co by to mělo být.

Vtom Lu vyskočí na nohy:

„Ale co ty? Vždyť jsi měla schůzku se samotnou mámmou Minou!“

Snaží se nasadit omluvný výraz, asi že se zapomněla zeptat dřív a teď vypadá jako špatná kamarádka.

Lehce ji usadím zpátky na pohovku, abych jí dala najevo, že se nic nestalo. Protože tak to je. Sednu si vedle ní, pokusím se usmát.

„Budu pracovat v terénním oddělení.“

Všechno ostatní nechám být, je to velká novinka, ostatně i pro mě samotnou. Lu na mě vyvalí oči.

„Hustýýý, budeš vyrážet ven!“

Kousne mě do ramene tak silně, až ji od sebe odstrčím. Pak zavýskne nadšením, odběhne k sobě do pokoje a vrátí se s lahvičkou a dvěma skleničkami.

„Tohle je pálenka z kořínků na vyhození.“

„Pálenka? Vy pálíte alkohol?“

Líčí mi temnou stranu zahradničení a usmívá se u toho jako sluníčko. Nevyrábějí jenom pálenku, ale taky pivo a víno, prozrazuje. Nějaký odpad se vždycky najde.

Zatím ovšem nic z toho neochutnala. Chtěla počkat na vhodnou příležitost.

Postaví skleničky na stůl, z láhve vytáhne zátku, strčí mi hrdlo pod nos. Vůně je ostrá, štípe mě u kořene nosu, nosní dírky se mi rozšiřují. Lu nalije kapku pálenky do skleniček.

„Připíjím na terénní oddělení, nejdrsnější ze všech!“

Ťukneme si.

„Až do dna!“

Skleničky vyprázdníme současně. Pálenka dráždí útroby, nejprve v puse a potom v krku, jako by mi tam někdo strčil záchodovou štětku. Zalapám po dechu. Lu se směje.

„Vyjmenuj tři filmy, ve kterých se pije až do dna, honem!“

Ještě pořád se snažím popadnout dech.

„Tak honem!“

„Ech… Osvícení, Koktejl a… Casablanca?“

Lu odloží skleničku a uznale přikývne.

„Impozantní výkon! Dáme si ještě jednu rundu!“

Znovu nám do skleniček nalije pálenku. Jelikož alkohol pijeme poprvé, je podle ní třeba, abychom ho ochutnaly pořádně.

Budili nás s východem slunce, alespoň tedy na jaře. Z reproduktoru se pokaždé linula stejná píseň: „Je načase, načase, načase, načase, načase, načase vstávat!“

Sluneční svit se odrážel od věžáků, od skla a kovu. Jako by se slunce rozdvojilo a přistálo u nás dole ve Fjordbyenu, přímo před zkoseným domem. A probudilo všechny reproduktory a lidi ve městě.

Jakmile píseň dozněla, mezi řadami postelí začali přecházet mámma a tátta a pomáhali na nohy dětem, které ještě nevstaly. Moje postel se nacházela až v poslední řadě u okna, takže k ní došli až nakonec.

To znamenalo, že jsem mohla ležet o půl minuty déle než ti v první řadě. Bylo to těch nejlepších třicet vteřin na světě. Vteřin strávených v teple pod peřinou, než na mě dýchla zima v pokoji.

I když podlaha nepůsobila tak strašidelně jako v noci, pořád byla pro bosé nohy studená a tvrdá.

Někdy, zejména v létě, bylo v místnosti tolik světla, že skoro oslepovalo. Alespoň dokud oči světlu nepřivykly.

Mámma a tátta obcházeli pokoj pro případ, že by někdo potřeboval pomoct s kalhotami, ponožkami nebo pantoflemi. Nebo kdyby to někomu dlouho trvalo, abychom na něj my ostatní nemuseli čekat.

Stávalo se, že se někdo nevešel do kalhot, protože z nich vyrostl. Nebo se mu roztrhl příliš těsný svetr. To se pak dospělí vydali do skladu s oblečením a přinesli dotyčnému nové šaty.

Občas se někomu přinesené oblečení nelíbilo. Vadila mu barva nebo látka. Na to se ale málokdy bral ohled, to jen pokud byl oděv příliš obnošený, děravý a tak podobně.

Když byli všichni hotoví, dospělí zapískali na píšťalku a my odcupitali na chodbu a o dvě patra výš do bezpečnostní zóny pro mrňata, tedy pro děti od tří do pěti let. Sem jsme se měli uchýlit, pokud by se rozezněl alarm. Za normální situace to ale byla naše jídelna.

Konec zimy je za rohem, ale zima se ještě nevzdává. Sníh na střeše spojovacích tunelů rozbředl, po skleněných stěnách stéká voda. Skoro jako bych se pohybovala pod mořskou hladinou.

Projdu kolem dvou hlídačů vzduchu, kteří měřicími přístroji kontrolují spáry mezi skleněnými tabulemi. Určitě zjišťují, jestli voda nenarušila těsnicí hmotu a lepidlo.

Do bloku terénního oddělení dorazím s dostatečným předstihem. Projedu kartou vstupní čtečku, naťukám kód a zatajím dech, jestli mám přístup. A vida, ozve se slabé pípnutí a kontrolka přeblikne z červené na zelenou.

U vstupu sedí dva chlapi a koukají do starých novin. Jeden je vysoký a urostlý, druhý drobnější.

„Hloupost na sedm,“ řekne ten vyšší, aniž zvedne zrak.

„Nesmysl, idiocie nebo kravina,“ odpovím.

Druhý vzhlédne a měří si mě.

„Jsi tu nová?“ zajímá ho.

Přisvědčím. První namítne, že nic z toho se mu tam nehodí, ale že „nesmysl“ je nejblíž.

„Tak zkuste nerozum.“

„No jasně, to je ono,“ vyhrkne a nadšeně to do křížovky naškrábe.

Druhý ukáže na dveře a řekne, že učebnu najdu na konci chodby vpravo.

Chviličku čekám, nevím na co, muži totiž nevypadají, že by chtěli ještě cokoli dodat, a tak vykročím do chodby.

Na jedné straně místnosti je bílá tabule a na druhé kuchyňský kout. Uprostřed stojí podlouhlý stůl a kolem něj devět jednoduchých židlí. Nohy mají z kovu a sedadla z poloprůhledného plastu, nepochybně je sem přinesli ze skladu nějakého levnějšího nábytkářského řetězce.

Rozmýšlím se, na kterou židli se posadím. Jak bych se jako budoucí šéfka týmu měla zachovat? Je taková úvaha vůbec aktuální? Možná bych se měla zatím držet spíš zpátky.

Mně samotné by se líbilo mít šéfovou, která se držet zpátky bude. Nemám ráda, když mi někdo pořád rozkazuje. Ostatním to ale asi nevadí.

Kdybych se řídila tím, co se líbí mně, posadila bych se jako vedoucí na konec stolu. Ten, kdo chce svoje vůdcovství stavět na odiv, by se posadil doprostřed.

Oproti tomu šéfová, která nikomu velet nechce, by měla zajít za mámmou Minou a povědět jí o tom.

Ale co by ze mě pak bylo?

Byla hloupost přijít sem takhle brzo, musím se sebrat a přestat se takhle chovat. Kdybych to nebrala tak vážně, přišla bych načas nebo o chvilku později, tím by se problém umenšil, protože několik židlí už by bylo obsazených. Bylo by mnohem snazší si jednu vybrat než tu teď váhavě přešlapovat.

Rozhodnu se odejít a vrátit se přesně načas.

Otevřu dveře, abych se vyplížila ven, když vtom se objeví dvojice z nižšího ročníku. Vysoký štíhlý kluk a tmavá urostlá holka.

„Almo!“

Kluk mě uchopí za ruku a důkladně mi jí potřese. Tváří se nadšeně, jako bychom se dlouho neviděli. To je možné, nepamatuju si ani, jak se jmenuje.

„Jsem Olle a patřím k tobě do týmu, což je husťácký!“

Olle, aha. Holka Olleho pozoruje, dokud moji ruku nepustí, potom jí krátce potřese ona, stisk má silný.

„Miri, těší mě. Olle je jenom nervózní, je to jeho první den.“

Utěšuju se tím, že stejně jako oni znám spíše jména lidí z vyšších ročníků než z nižších, přesto si ta jejich pokouším okamžitě nacpat do hlavy: Olle, Olle, Olle, Miri, Miri, Miri. Přitom se usmívám.

„To vás do služby povolali brzo,“ podotknu.

„Mámma Mina měla za to, že už nám škola víc nedá,“ vysvětlí Olle.

Zavlní se a rukama udělá pohyb, jako by míchal kaši ve velkém hrnci nebo tak něco, Miri ho napodobí. Nevím, co to přesně znamená, ale zjevně tak dávají najevo radost.

Roztáhnu úsměv doširoka, abych odhalila zuby, pokyvuju hlavou a předstírám, že všemu rozumím a všechno znám. Dokonce navrhnu, že se posadíme, jako by už neměl přijít nikdo další.

Najednou je naprosto přirozené, že já si sednu doprostřed stolu na jednu stranu a oni dva na druhou. Slyším se říkat, že podstoupit výcvik pro službu venku a spolupracovat v týmu bude jistě zajímavé. Že je naše práce důležitá, budeme udržovat kolečka v chodu.

Nemám ponětí, proč jim to vykládám, jsou to jenom bezobsažné fráze, které by mohl pronést kdokoli. Z nějakého důvodu se ale zdá, že Ollemu a Miri se to líbí, pozorně poslouchají, přikyvují a připojují drobné poznámky.

Když se dveře do výukové místnosti opět otevřou, stojí v nich tátta Piotrek, šéf terénního oddělení. Loktem tlačí kliku dolů a přitom se s papíry v ruce snaží nevylít si čaj.

Vzpomínám si, že nás před několika lety navštívil ve zkoseném domě, když jsme se začínali učit o starých městech, o tom, jak to venku vypadá. Co se pamatuju, byla to jedna z nejzajímavějších hodin: Tátta Piotrek o tom, co se děje venku, věděl všechno a otázky nebraly konce.

Od té doby mu narostl šedý plnovous.

Piotrek si razí cestu dovnitř s čajem a papíry v ruce. Zvednu se a přiskočím k němu, papíry mu vezmu. Olle a Miri se taky zvednou, ale zůstanou stát na místě.

„Díky, díky, jenom se posaďte!“

Olle se nepohne.

„Je mi ctí, že vás konečně poznávám, tátto Piotreku.“

Piotrek se zasměje.

„Nemusíš mi lichotit, Olle, už jsi přijatý.“

Olle se posadí, vrhne na mě a Miri trochu zmatený pohled.

„Ale já to myslím vážně!“

Tátta se shovívavě usměje, s odpovědí se neobtěžuje.

Piotrek na nic nečeká, hned se pustí do našich profilů: Olle je hbitý, vynalézavý, vyzná se ve starších počítačových programech, umí hacknout starší zdroje, je vždy loajální. Miri je silná, výbušná, nesmírně odvážná, pozorná, a navíc je vynikající střelkyně. Alma je kritická, přemýšlivá, dobrá ve shromažďování informací, umí se moudře rozhodovat.

Piotrek se odmlčí, postupně se podívá na každého z nás, jako by zjišťoval, jestli máme nějaké námitky nebo jestli nechceme něco dodat.

Nic neříkáme, a tak nám vysvětlí, že náš tým byl sestaven na základě vlastností, které jsme prokázali v posledních letech během školní docházky a tréninku, a s ohledem na to, abychom se vzájemně doplňovali. Alma vás povede, protože je vyrovnaná a rozvážná a my potřebujeme vedoucí, kteří se nebudou pouštět do příliš velkého rizika, vysvětlí.

„Jste desátým terénním týmem, co Fjordbyen ustanovil. Očekáváme, že se detailně seznámíte s pravidly a budete je dodržovat. Jasné?“

Miri i Olle přikývnou, jako by se Piotrek obracel k nim. Mám pocit, že jsem tady za suchara, ale nedám na sobě znát, že bych si to brala osobně. Aspoň doufám.

Piotrek vstane stejně prudce, jako se předtím posadil, zamíří k obrovské kovové skříni v rohu a otevře ji. Vyndá z ní oranžovou kombinézu na ramínku a položí ji na stůl. Potom se ke skříni vrátí, vyndá helmu a položí ji vedle kombinézy. Nakonec vyndá kyslíkovou láhev a postaví ji na zem.

Olle při pohledu na ox-kombinézu hlasitě vzdychne.

Vídali jsme v nich lidi venku, co se pamatuju, obvykle v dálce. Když v džípu přejížděli po mostě.

Připomínali pohádky z jiného světa, kosmonauty, kteří navštívili jiné planety. Místa, kam ještě nikdo nevkročil.

I když jsme je občas spatřili poblíž paneláků ve Fjordbyenu, kde něco opravovali, přemisťovali solární panely nebo umývali okna, bylo na nich cosi tajuplného. Ty pomalé, rozmáchlé a přesné pohyby, jako by každý úkon tam venku rozhodoval o osudu těch uvnitř.

A přesně tak to je.

A možná právě proto nevím, jestli jsem připravená vzít do svých rukou osud ostatních. Vždyť v nich nemám ani ten svůj.

Jak se tohle sakra mohlo stát?

Byla bych schopná o vlastní ruce zaškobrtnout. Takový pád by určitě nebyl nic příjemného.

Tátta Piotrek ukazuje, vysvětluje. Vysoké boty jsou s kombinézou spojeny tak, aby mezery byly co nejmenší. Jediný otvor se nachází vpředu: dvoucestný zip a suchý zip coby pojistka. Obleky jsou vyrobené ze silného nylonu potaženého syntetickým pogumovaným materiálem, vydrží náraz, jen tak něco je neproděraví. Přesto je důležité je vždycky před výpravou do terénu zkontrolovat, a to obzvlášť v oblasti prstů, nohou a krku, tedy v místech, kde se můžou nenápadné trhlinky objevit nejčastěji.

Miri se kombinézy dotkne, látky a švů.

„A co když se proděraví?“

Piotrek povytáhne lepicí pásku připevněnou u pasu kombinézy a její konec podrží před námi.

„Okamžitě díru zalepíte a upozorníte ostatní. Pak vás čeká karanténa.“

Netají se tím, že naše práce s sebou nese velké riziko, zároveň je ale nesmírně důležitá. Právě terénní týmy nám zajišťují kontakt s vnějším světem. Když se budeme držet zaběhaných postupů, nemáme se prý čeho bát: Pod jeho vedením terénní oddělení dosud přišlo o jediného člena, a to právě kvůli porušení bezpečnostních pokynů. Dotyčný neuzavřel přívodní kyslíkovou hadičku před výměnou láhve.

Piotrek zvedne kyslíkovou láhev a nechá ji kolovat.

„V láhvi je stlačený vnitřní vzduch, vydrží vám tři až čtyři hodiny.“

Láhev je těžká. Piotrek nám vysvětluje, že než opustíme vnitřní zónu, upevníme si ji na záda a připojíme k přívodu vzduchu na kombinéze. Vše si každý zkontroluje sám a překontroluje mu to jiný člen týmu. Ven si s sebou budeme brát tři láhve na osobu, ale poslední je jenom rezervní. Tým by nikdy neměl být venku déle než pět hodin v kuse a měl by se vrátit alespoň hodinu před západem slunce.

Potom Piotrek zvedne ze stolu helmu, podrží ji před sebou. Nasadí si ji na hlavu, podívá se na nás, sundá si ji a podá nám. Vykládá, že je vyrobená z hliníku a má zabudované plastové hledí, které poskytuje devadesátistupňový výhled.

„Když budete hodně dýchat nebo funět, na hledí se může srážet vlhkost, to je dost nepříjemné.“

„A jak něco uslyšíme?“

Olle si důkladně prohlíží vnitřek helmy.

Piotrek přikývne. Odpoví, že v uších budeme mít sluchátka a že mikrofony jsou umístěné uvnitř i zvenčí tak, aby bylo možné se navzájem dorozumívat i slyšet zvuky zvenku. Kombinéza navíc zvuk tlumí, takže spolu můžeme mluvit tiše, aby to venku nebylo slyšet.

„Tichý pohyb terénem a neslyšná komunikace se někdy hodí, obzvlášť pokud narazíte na člopy.“

Miri si helmu od Olleho převezme.

„Kdy se za nimi vypravíme?“

Piotrek se na nás po řadě podívá a pak pevně stiskne víčka.

„Pokud zbytek dneška věnujete biflování bezpečnostních pokynů… Co takhle zítra ráno?“

Největší výzvou každého dne byla snídaně, kterou jsme holt museli přestát. Účastnilo se jí skoro sto dvacet tří- až pětiletých dětí na šest mámm a táttů.

Jelikož jídelna ve zkoseném domě fungovala jako bezpečnostní místnost, nebyla napojená na cirkulaci vzduchu. Zavřením dveří se dala zcela izolovat. V tom případě by se na dveřích objevil symbol pro venkovní vzduch – tři kolečka uvnitř tří kruhů – připomínal obličej s ústy otevřenými dokořán. Pokud tenhle signál někdy uvidíme, nesmíme otevírat dveře, přibližovat se k nim ani vycházet ven. Tak nás to učili.

Podle dospělých jsme v bezpečnostní místnosti jedli proto, abychom se s ní dobře obeznámili. Pro případ, že by se něco stalo. Jenže vzduch tam byl extrémně těžký a zatuchlý, přestože během jídla dveře zůstávaly otevřené. Masivními podlouhlými stoly ani lavicemi nešlo hýbat. Pro nás nejmenší byly lavice moc vysoké, někteří jedli vestoje. Před námi ležely tácy s namazanými chleby a sklenicemi mléka.

Pamatuju si především zvuky, které děti vydávaly – švitoření, brebentění, žvatlání, volání, křik, jekot. A ten neustálý děsivý pocit, že se něco pokazí.

Přišla jsem na to, že nejlepší je pustit se do jídla a ostatních si nevšímat. Kdykoli jsem to porušila, něco se přihodilo. Někdo shodil na zem talíř nebo převrhl sklenici.

Nato ostatní děti kolem začaly volat mámmy a tátty na pomoc, aby vytřeli podlahu a malému nešťastníkovi přinesli nové krajíce.

Pokaždé se někdo rozplakal, obvykle ten, kdo přišel o jídlo. Buď ze strachu, že už nic dalšího nedostane, nebo že mu dospělí vyhubují. Nebo i jen kvůli náhlé pozornosti.

K fňukajícímu dítěti často přišlo jiné, aby ho utěšilo. Když to nepomohlo, přilákalo to další děti s úmyslem uklidit z podlahy talířek a jídlo.

Zpravidla potom někdo shodil něco dalšího, sklenici s mlékem nebo talířek, případně šlápl někomu na nohu nebo někdo spadl z lavice.

V tu chvíli už v místnosti panoval značný zmatek a na dospělé volalo vícero dětí. Teprve tehdy nastal takový rámus, aby někdo opravdu přišel. A uklidil svinčík, vytřel podlahu a obstaral nešťastníkovi nové namazané chleby.

Tak to probíhalo ráno co ráno, dokud mnozí z nás nedospěli k názoru, že nejlepší je všímat si jenom vlastního talíře a nerušeně snídat. Do té doby to ale byl pekelný virvál.

Vždycky je trochu hloupé na něco takového přijít jako první a čekat, až totéž pochopí i ostatní.

Jídelna měla poskytovat pocit bezpečí, ale panoval v ní spíš chaos. V téhle místnosti byl ve skutečnosti každý sám, přestože jsme byli neustále namačkaní jeden na druhém.

V ox-kombinéze je dusno, dusno a těsno. Nejsem si jistá, jestli je svět uzavřený venku, nebo jsem já uzavřená tady uvnitř. Tak trochu oboje. Kombinéza mi těsně obepíná prsty, chodidla a ramena, jinak je celkem prostorná.

Ale jo, připadám si chráněná, jako bych měla další vrstvu kůže.

Olle v kombinéze vypadá legračně, třeští oči, čímž si kompenzuje omezení ostatních smyslů. Je jako kosmonaut sjetý hvězdným prachem.

Dýchání je obtížnější, než jsem čekala, a vzduch je cítit plastem. Kombinéza neumožňuje žádné zbrklé pohyby. Už chápu, proč se venku všichni pohybují tak pomalu. Může za to tuhý oblek. A taky snaha o pravidelné dýchání.

Nebýt sluchátek v uších, z nichž se ozývá dech ostatních, mohl by mě přepadnout záchvat klaustrofobie.

Tátta Piotrek vyťuká kód, kterým se otevírá průchod. Potom se chopí ovládacího kola a začne jím otáčet. Dveře se po chvíli zvedají, otevře je dokořán. Obrátí se k nám.

Nechám Miri a Olleho jít jako první. Než se vydám za nimi, přečtu si nápis „Nepovolaným vstup zakázán“. Piotrek mě následuje a zatočí kolem z druhé strany.

Pustí se do výkladu, jeho hlas jako by se mi ozýval v hlavě. Vysvětluje, že v přechodové komoře je přibližně osmdesát procent kyslíku. Upozorní nás na displej na zdi, který ukazuje procenta. Při více než šedesáti procentech kyslíku přežijí LR maximálně dvě minuty, vysvětluje. Cestou ven je to ale jedno, protože přicházíme z nezamořeného prostředí.

Další dveře jsou označené symbolem pro venkovní vzduch, černé kruhy na křiklavě žlutém pozadí naznačují, kde končí svět lidí a začíná svět člopů. I u těchhle dveří Piotrek otočí kolem a otevře je. Na displeji sleduju, jak podíl kyslíku rychle klesá. Piotrek na mě mávne, ať si pospíším, vykročím za ním, on dveře opět zavře a zajistí.

„Nechceme, aby z přechodových komor při příchodu a odchodu unikalo víc kyslíku, než je nutné, jeho výroba je dost náročná.“

Poprvé v životě jsem mimo Fjordbyen. Venku tedy striktně vzato ještě nejsme, ocitli jsme se v obrovské tmavé hale z betonu, osvětlují ji stropní zářivky a tu a tam nějaký reflektor.

Hala mimo vnitřní vzduchový systém.

Nepodobá se ničemu ve Fjordbyenu. Všude se vrší nepořádek a špína.

Část vypadá jako dílna, stojí tam vozidla, jsou tam nástroje, stroje, nářadí. Podél stěny jsou vyskládané nejrůznější předměty, o kterých předpokládám, že je tady nechaly terénní týmy a že se mají přesunout do Fjordbyenu: několik nemocničních lůžek, hromádka oblečení, neotevřené krabice s počítačovým vybavením, přepravka s knihami, lampičky všech možných velikostí, bedna se žárovkami.

Ostatní lidé v hale se pohybují ve stejných kombinézách jako my, akorát nejsou oranžové, ale bílé.

„Místní pracovníci jsou naši nejdůležitější parťáci. Vždycky jsou nám k ruce, když se terénní tým vydává na misi,“ podotkne Piotrek.

„Jo, takže jindy se jenom flákáme,“ prohodí statný muž, co jde zrovna kolem nás.

Piotrek nám ho představí jako táttu Oscara, šéfa odjezdové haly. Má na povel příjezdový a odjezdový tým, který nám pomůže vždy před opuštěním haly a po návratu. Sluchátka má Oscar nastavená tak, aby přijímala všechny mikrofony v okruhu sto metrů.

„Slýchám toho víc, než by se mi zamlouvalo,“ ozve se tátta Oscar.

Zamíří k jedněm z vrat haly a zatáhne za provaz visící ze stropu. Vrata se vyrolují, do garáže vnikne sluneční svit. Když jsou vrata nahoře, dovnitř pomalu vjede džíp a zaparkuje přímo před námi.

Z auta vyskočí tři chlapi v oranžových ox-kombinézách jako ty naše, několik bíle oděných pracovníků se k nim vydá a vyloží krabice.

Členové týmu jsou o pár let starší než my, zastaví se před Piotrekem.

„Nějaké březí samice?“ zeptá se šéf.

„To bohužel ne, je ještě brzo, ale našli jsme spoustu parádní výpočetní techniky,“ odpoví jeden člen týmu, mladík s hustým plnovousem.

Zastaví se a civí na Miri, Olleho a mě, jako by na sebe terénní týmy v ox-kombinézách takhle zíraly běžně. Pohled mu oplatím, pokouším se pochopit, o co mu jde. Nejsem si ale jistá, jestli nějaký důvod má, jestli se prostě jenom nechová jako blbeček.

„Vítejte venku. Něco vám poradím: Nekýchejte!“

Ostatní dva z jeho týmu se zasmějí, pak se společně odeberou k průchodu a zmizí uvnitř.

„To byl tým číslo osm, jsou fajn, ale trochu namyšlení,“ podotkne Piotrek.

Přijde k nám Oscar a položí Piotrekovi ruku na rameno.

„Vemte si trojku, je dobitá.“

Piotrek přikývne a ukáže na konec haly, kde stojí prázdný džíp.

Uvědomuju si, že na všech, na Ollem, Miri a nepochybně i na mně, všichni vidí, že jsme tu noví. Že ještě moc nevíme, jak se v oblecích pohybovat. Přesouváme se k džípu jako děti, co si nadělaly do gatí, ale snaží se tvářit jakoby nic.

Na střeše, kapotě a bocích vozidla jsou přišroubované solární panely. Džíp má dvě sedadla vpředu, dvě vzadu a nákladní prostor s kyslíkovými láhvemi a dalším vybavením.

Zvednout nohu na stupínek a nastoupit do vozu není snadné, guma pruží, ale jen trochu. Piotrek usedne za volant, já vedle něj, Olle a Miri se posadí dozadu.

„Připravení?“ obrátí se k nám řidič.

„Oh yeah!“ Olle skoro vykřikne nadšením.

Oscar nám odmávne odjezd a Piotrek vyrazí do bílého světla, pryč z Fjordbyenu, na místa, kde jsem ještě nikdy nebyla.

Otočím se a sleduju, jak se vrata zavírají, vnitřní město je za námi pět metrů, pak deset, záhy patnáct, dvacet.

Jedeme po asfaltce, auto tiše vrní, slunce je přímo před námi. Piotrek se na mě dobromyslně zašklebí. Pokusím se mu úsměv oplatit, ale popravdě nevím, jak bych se teď měla cítit.

Venku, ale přesto uvnitř. Jako bychom si z Fjordbyenu vzali trochu vnitřního vzduchu s sebou. Jsme tady, ale ne tak docela.

Jedeme po velkém bílém mostě nad železnicí, z okna jsem ho viděla tisíckrát. Zblízka vypadá úplně jinak, lesklý bílý povrch není až tak bělostný, je popraskaný, nátěr na mnoha místech oprýskal a pokrývá ho rez.

Na druhé straně se ohlédnu. Viděla jsem fotky pořízené odsud a taky pár videí, tuším tedy, co čekat, přesto mě ten pohled překvapí.

Panelové domy vypadají zároveň větší i menší, než jak jsem si je představovala. Jako by se v nich nacházelo všechno možné, jako by se v nich ukrýval celý svět. A přesně tak to je, vím to, skutečně ukrývají celý náš svět. Ale tady, odsud, se zdají i omezené. Ztuhlé, hranaté, kovové. Samý kámen, ocel a sklo. Jako by se odmítaly hnout, ať se bude dít cokoli.

„Tady už prakticky žádné zdroje nejsou, nic, co by stálo za pozornost.“