VZESTUP A PÁD JEDNÉ DRUŽBY:

DESET LET ČESKO-ČÍNSKÝCH VZTAHŮ

OČIMA PROJEKTU SINOPSIS

Copyright © Martin Hála, Olga Lomová a Sinopsis, 2023

Czech edition © Bourdon, 2023

Cover design © Jiří Dvorský

Illustrations © Badiucao

ISBN: 978-80-7611-082-3

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2023

MOTTO

*Když se podíváme globálně na diskusi o Číně v Česku. Jak je nastavená?*

*Je nastavená jednoduše. Je tady jedna vlivová skupina, která se jmenuje Sinopsis.cz a která celou debatu tady udává. Ta diskuse tady de facto neexistuje, protože pokud se ji někdo pokusí vést v širším kontextu, tak je většinou ubit a umlácen. To je otázka jakýchkoliv dalších alternativních projektů. Mě by možná zajímalo, kdyby se někdo podíval pořádně, co je vlastně za projektem Sinopsis.cz.*

*Naznačujete financování nebo... (Detaily financování a pozadí Sinopsis.cz již Deník N popsal.)*

*Nejen financování, ale i nějaké ideové věci...*

*A co za ním tedy je?*

*Já nevím. Zeptejte se. Nejsem tady od toho, abych to šetřil.*

*Ale něco naznačujete...*

*Já jsem přesvědčen o tom, že to někomu slouží.*

*Komu?*

*To ať si rozkryjí ti, kteří to mají v popisu práce.*

– TEHDEJŠÍ MINISTR VNITRA A MÍSTOPŘEDSEDA VLÁDY JAN HAMÁČEK V ROZHOVORU PRO DENÍK N V ČERVNU 2020

SINOPSIS JAKO PLATFORMA PRO VSTUP SINOLOGŮ DO VEŘEJNÉ DISKUSE

Před deseti lety, v roce 2012, se Česká republika, tehdy ještě pod vedením středopravé vlády Petra Nečase (ODS), přihlásila k čínské iniciativě 16+1. Byla to první známka, že postoj české vlády k ČLR se začíná měnit. O první krok tímto směrem se ještě předtím pokusil Jiří Paroubek, když v roce 2005 vyhlásil při návštěvě Pekingu nadcházející „diplomatickou smršť“ ve vztazích s ČLR. Jeho velkohubá prohlášení rychle zapadla; Čína tehdy ještě sledovala Teng Siao-pchingovu opatrnou zahraničněpolitickou linii a na podobné nedovařené iniciativy nebyla zvědavá.

Zahraniční politika ČLR začala rychle nabírat na asertivitě ve druhém funkčním období tehdejšího generálního tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Číny Chu Ťin-tchaa po přelomovém roce 2008. Hluboká finanční krize na západě ostře kontrastovala s úspěšnou letní olympiádou v Pekingu; obojí dodalo čínskému vedení nové sebevědomí, které se odrazilo ve větší průraznosti navenek. Nový razantnější kurz se pak projevil mj. právě i ustavením iniciativy 16+1 v roce 2012, těsně před nástupem současného generálního tajemníka Si Ťin-pchinga. Ten pak dovršil obrat ČLR k aktivistické zahraniční politice. Při dalším českém pokusu prorazit do Číny byla čínská diplomacie spolu se specializovanými orgány strany a státu již plně připravena využít ho pro své zájmy.

K tomuto pokusu na české straně došlo naplno po nástupu prezidenta Zemana a svržení Nečasovy vlády v následujícím roce 2013. Na podzim 2013 vyhlásila Rusnokova „úřednická“ vláda bez důvěry oficiálně „restart“ vztahů s Čínou. Ten potvrdila v dubnu následujícího roku regulérní Sobotkova vláda během návštěvy ministra zahraničí Zaorálka v Pekingu. Za pozornost stojí, že ačkoliv se jednalo o zásadní posun v zahraniční politice České republiky, změna kurzu probíhala sice na pozadí bombastických mediálních prohlášení, zároveň ale jaksi pokoutně mimo regulérní procesy formulování zahraniční politiky: nepromítla se ani do programového prohlášení vlády z jara 2014, ani do Koncepce zahraniční politiky ČR, kterou vláda schválila 13. července 2015 a kde jednoznačně potvrzuje jako hodnotové východisko české zahraniční politiky naši příslušnost k euroatlantickému prostoru a hlásí se k zásadám „demokracie, právního státu, univerzálnosti a nedělitelnosti lidských práv, úctě k lidské důstojnosti, rovnosti a solidaritě a dodržování zásad Charty OSN a mezinárodního práva“. Nechybí zde ani odkaz na české humanistické tradice, T. G. Masaryka, demokratizační proud pražského jara, Chartu 77 a podporu lidských práv. Číně věnuje Koncepce jen krátký odstavec s důrazem na blíže nespecifikovaný význam „politického dialogu“.

Prezident Zeman a další představitelé prohlašovali, že v nově a narychlo budovaném vztahu s Čínou jen dohánějí náskok západní Evropy v přístupu na čínské trhy a k čínským investicím. Vstřícnost Západu vůči Pekingu se ale paradoxně začala právě v té době zvolna obracet pod dojmem nekompromisního přístupu nového generálního tajemníka KS Číny Si Ťin-pchinga k domácí i zahraniční politice. Si Ťin-pching získal nejvyšší stranickou funkci na 18. sjezdu strany v roce 2012 a nejvyšší státní funkci v březnu následujícího roku. Český „restart“ vztahů s ČLR zahájila Rusnokova vláda bez důvěry na podzim téhož roku. Proponenti našeho obratu směrem k Pekingu tak s velkou slávou naskakovali do rozjetého vlaku, který právě vykolejil.

Nepříliš šťastně načasovaný bezpodmínečný příklon k ČLR provázela od počátku vlna nekritického nadšení mezi českou politickou reprezentací a v části médií. Veřejný diskurz na čas ovládlo naivní očekávání přívalu čínských investic a dalších ekonomických benefitů. Bilaterální vztah mezi oběma zeměmi řídili neinformovaní a nepříliš důvěryhodní poradci českého prezidenta a dalších vrcholných představitelů převážně z líhně ČSSD (a předtím obvykle KSČ). Ruku v ruce s nadšením pro čínské investice se v médiích začal prosazovat pohled na Čínu jako veskrze úspěšnou zemi opírající se o svou starobylou tradici, jako by ČLR nebyla stranická diktatura leninského typu.

Komunistická strana Číny, pokud vůbec byla v oslavných článcích zmiňována, pak jen jako jakýsi doprovodný folklór v zemi s fungujícím tržním hospodářstvím, zdravě kolektivistickou mentalitou a mírumilovným Konfuciovým učením. Jak dokládá první příspěvek Olgy Lomové, kterým náš výbor článků začíná, způsob prezentace Čínské lidové republiky pečlivě očištěný ode všeho, co by mohlo vzbuzovat rozpaky, byl záměrný a příležitostně zaváněl snahou cenzurovat kritičtější hlasy. Taková snaha později také skutečně vyvrcholila v několika vlnách právního zastrašování formou předžalobních výzev rozesílaných právními zástupci čínských i českých subjektů, jež se cítily kritikou dotčeny (CEFC, Home Credit).

Znepokojená skupina českých sinologů z řad učitelů Ústavu Dálného východu FF UK v Praze pokládala za svou profesní povinnost vnést do tehdejší poněkud chaotické veřejné diskuse podložené informace a analýzy a přispět tak k realističtějšímu pohledu na čínskou kulturu, vzájemné vztahy s ČLR i na současnou Čínu jako takovou. V akademickém prostředí existovala vždy suma poznání o čínských dějinách a společnosti, jakož i o politice, ideologii a byrokratických strukturách Komunistické strany Číny, která se navíc v posledních letech rychle rozšiřuje díky pozornosti, jíž se Číně a jejímu vlivu ve světě právem dostává. Tyto informace a analýzy však zřídka pronikaly do veřejného diskurzu a k politickým představitelům, kde jich bylo právě v této době nejvíce zapotřebí. Včasná kritická reflexe mohla Českou republiku ušetřit četných pozdějších skandálů, včetně ekonomických ztrát a politických trapasů.

Z těchto úvah vzešel nakonec projekt Sinopsis, jehož prvním úkolem bylo zprostředkovat spolehlivé informace z odborných kruhů do veřejné debaty cestou úzké spolupráce s mainstreamovými médii. Mediální scéna procházela právě v té době svou vlastní krizí po akvizici největšího českého vydavatelství MAFRA Andrejem Babišem v roce 2013, ta však současně dala vzniknout řadě nových mediálních projektů. Obecně skýtala naše mediální scéna stále dost prostoru pro kritickou diskusi. Problém tkvěl spíše v tom, že aktivní přesah do médií není v akademickém prostředí úplně samozřejmý reflex. Tyto dva (polo)světy žijí do velké míry paralelně vedle sebe, oddělené nejrůznějšími přehradami. Projekt Sinopsis měl tyto bariéry překonávat. Tento záměr vyjadřoval samotný název zapsaného ústavu, který projekt provozuje – AcaMedia.

Projekt Sinopsis vznikl oficiálně v květnu 2016 po návratu svého zakladatele a současného ředitele Martina Hály z dlouholetého pobytu v Asii. Navázal nicméně na celá desetiletí aktivního působení svých hlavních představitelů v médiích. Jak Hála, tak předsedkyně správní rady, profesorka Olga Lomová, píší o Číně do českého tisku po celá desetiletí již od dob samizdatu. Jak patrno i z některých textů zahrnutých do tohoto sborníku, česko-čínským vztahům se oba autoři začali ve větší míře opět věnovat po Zemanově „restartu“ z roku 2013 publikací řady kritických článků ještě před samotným vznikem projektu Sinopsis.

Historicky první text na webu Sinopsis, zahrnutý i v tomto sborníku, je článek Martina Hály z června 2014 reagující na Zaorálkovu návštěvu v Pekingu a tehdy hojně diskutovanou společnou deklaraci, která měla oficiálně stvrdit právě probíhající „restart“ vzájemných vztahů. Krátký komentář se již dotýká prakticky všech základních témat hojně probíraných v následujících letech, mj. úlohy lobbistů z řad vedení ČSSD a podílu dceřiné společnosti PPF Home Credit na tehdejším obratu české zahraniční politiky.

V roce 2015 přibylo k těmto základním okruhům další velké téma, čínská společnost CEFC, oslavovaná ve své době jako „vlajková loď čínských investic v České republice“. Jejího předsedu Jie Ťien-minga, který se po svém zmizení v roce 2018 stal téměř legendární postavou českého městského folklóru, jmenoval prezident Zeman v dubnu 2015, několik měsíců před příchodem společnosti samotné na český trh, svým čestným poradcem. CEFC potom de facto dominovala česko-čínským vztahům až do svého pádu v roce 2018.

Autoři budoucího projektu Sinopsis se společnosti CEFC a jejímu předsedovi věnovali od jejího uvedení na českou scénu na podzim roku 2015. Již před vznikem projektu samotného kriticky upozorňovali na nejrůznější nesrovnalosti v oficiální verzi o vzniku a rozmachu společnosti i v různých verzích „předsedova“ života a díla. Českým čtenářům zprostředkovali informace dostupné převážně pouze v čínském jazyce a plně srozumitelné jen v širším kontextu institucionálního nastavení ČLR a v souvislostech čínské domácí i zahraniční politiky. Vysloužili si za to v roce následujícím různé zprostředkované právní hrozby a o rok později – rovněž zprostředkovanou – novinářskou cenu za sérii článků v Hlídacím psu.

Nejrůznější kontroverze a střety pak projekt Sinopsis provázejí po celou dobu jeho působení. Jedním z cílů tohoto sborníku je připomenout si některé dnes již pozapomenuté peripetie posledních let tak, jak je reflektovaly naše dobové texty. Je to nejen příležitost ohlédnout se za vlastní prací u příležitosti blížícího se sedmého výročí založení projektu Sinopsis a desátého výročí Zemanova restartu, ale snad také užitečné shrnutí událostí, jež by napříště mohlo sloužit jako memento pro případ dalších neuvážených experimentů na poli česko-čínských vztahů. Vracíme se k nim v tomto svazku rok po roce s krátkým úvodem, shrnujícím hlavní témata toho kterého léta. Publikace by tak měla rekapitulovat dosavadní činnost projektu ve vybraných textech.

Za posledních sedm let od roku 2016 jsme uveřejnili téměř patnáct set textů. V tomto sborníku představujeme jen malý zlomek většinou kratších komentářů na ožehavá témata s důrazem na česko-čínské vztahy. Sborník tak opomíjí několik dalších výrazných oblastí naší činnosti, na něž se v takto koncipované publikaci nedostává místa. S ohledem na omezený rozsah publikace jsme byli nuceni vynechat řadu článků na další témata, včetně tak aktuálních, jako jsou kybernetická bezpečnost, právní systém v Číně, olympijské hry, Tchaj-wan a politika jedné Číny, problémy v Jihočínském moři a spory se sousedy (zejména Indií), sociální otázky, kultura a v neposlední řadě lidská práva. Vynechat jsme museli také čistě akademickou rovinu našeho působení, jež se odráží jednak v českých shrnutích nejrůznějších pojmů a událostí, ale hlavně na naší anglické webové stránce, kde publikujeme rozsáhlé studie, často ve spolupráci s předními zahraničními badateli. Náš anglický web reflektuje naše mezinárodní působení, zaměřené hlavně na výzkum. Na našem českém webu se objevují především texty cílené na média. Tomuto rozdílu odpovídá také odlišný charakter a forma textů v češtině a angličtině, případně v dalších jazycích.

Z naší odborné a výzkumné činnosti odvozujeme svou kredibilitu pro více mediálně laděné články zastoupené v tomto sborníku. Případné zájemce o odborné texty odkazujeme na náš anglický web a na weby našich publikačních partnerů, jako je China Digital Times nebo China Brief americké Jamestown Foundation či Echowall přidružená k univerzitě v Heidelbergu (některé své články a studie publikované jinde nemůžeme z důvodu copyrightu uveřejňovat na vlastním webu). I ve své mediální produkci se snažíme důsledně odkazovat na zdroje formou prolinků; ty bohužel v tištěné verzi této publikace pochopitelně chybějí. Zachovány jsou na našem webu Sinopsis.cz i ve většině textů publikovaných online u našich mediálních partnerů. Všechny zájemce o hlubší seznámení s problémy současné Číny proto srdečně zveme na naše webové stránky Sinopsis.cz, respektive Sinopsis.cz/en.

PŘÍPRAVNÉ OBDOBÍ 2013–2015

Projekt Sinopsis oficiálně vznikl na jaře 2016, ale jeho zakládající členové veřejně komentovali příklon české zahraniční politiky k ČLR, známý jako „restart“, od jeho zahájení v roce 2013.

Globální diskuse o vztazích s ČLR byla tehdy ještě v plenkách a dominoval jí optimistický pohled na Čínu jako motor světového hospodářského růstu. Zejména po globální finanční krizi v letech 2008–2009 a následné fiskální krizi eurozóny v ní začali mnozí spatřovat naději pro celosvětové hospodářské oživení a úspěšnou alternativu k otřesenému systému demokratického kapitalismu. Podobně začalo samo sebe nahlížet a navenek se prezentovat i pekingské vedení, jehož sebevědomí značně posílilo ve druhém funkčním období generálního tajemníka Chu Ťin-tchaa po roce 2008. To se projevilo v razantnější zahraniční politice a slábnoucí ochotě k ústupkům a kompromisům. Tento proces pak završil Chuův nástupce ve funkcích generálního tajemníka ÚV KS Číny (2012) a předsedy („prezidenta“) ČLR (2013) Si Ťin-pching.

Okolnímu světu chvíli trvalo, než mu závažnost těchto změn došla v plné naléhavosti. USA stále následovaly politiku „zapojování“ (engagement) ČLR zformovanou ve druhém funkčním období prezidenta Clintona na konci 90. let. Tato doktrína předpokládala postupnou liberalizaci ČLR a její zapojování do světového společenství jako „zodpovědného účastníka“ (responsible stakeholder) prostřednictvím intenzivní hospodářské spolupráce s vyspělými demokraciemi. V Evropě panovaly různé místní obdoby tohoto přístupu, jako byla „změna prostřednictvím obchodu“ (Wandel durch Handel) v Německu nebo „zlatá éra“ vztahů s Čínou v Británii. Střední a východní Evropa se jako celek v roce 2012 zapojila do čínské iniciativy „16+1“, která po nástupu Si Ťin-pchinga k moci splynula s jeho hlavním zahraničněpolitickým projektem „Pás a stezka“, vyhlášeným v roce 2013.

Proponenti českého „restartu“ vztahů s ČLR kolem prezidenta Zemana v roce 2013 vesměs argumentovali, že svou náhlou vstřícností k Pekingu jen dohánějí celosvětový trend. Ten se však začal právě v té době obracet, i když trvalo ještě pár let, než se kritická reakce na naivní očekávání „engagementu“ ve světle vzrůstající čínské asertivity projevila naplno. V obecném povědomí splývá tento obrat s razantními kroky USA vůči ČLR po nástupu prezidenta Trumpa v roce 2017. Ve skutečnosti se postoj k Číně začal výrazně měnit již ve druhém funkčním období jeho předchůdce Obamy. Vzájemné vztahy se začaly prudce zhoršovat zejména po Si Ťin-pchingově návštěvě ve Washingtonu v roce 2015, během níž se zavázal skoncovat s čínskými krádežemi kritických technologií prostřednictvím kybernetických útoků a přislíbil, že nebude militarizovat umělé ostrovy v Jihočínském moři. Oba sliby téměř okamžitě porušil, což vedlo k propadu důvěry a spirále zhoršujících se vztahů.

Současně, nebo i s předstihem, začaly přehodnocovat své vztahy s ČLR i další státy jako Austrálie nebo Japonsko. Na Tchaj-wanu se vstřícná politika vůči Pekingu začala měnit po „slunečnicové revoluci“ z roku 2014, což pak vyvrcholilo zvolením prezidentky Cchaj Jing-wen z opoziční, k Pekingu kritičtější Demokratické pokrokové strany v roce 2016. Proponenti českého „restartu“ vztahů s Čínou však tyto změny na globální scéně nevnímali a žádné pochybnosti si nepřipouštěli. Až do příchodu společnosti CEFC v roce 2015 a návštěvy generálního tajemníka Si Ťin-pchinga v Praze v roce 2016 nerezonovala otázka vztahů s Pekingem nijak zvlášť kriticky ani v českých médiích a veřejnosti.

Z tohoto „přípravného období“ před oficiálním vznikem projektu Sinopsis v roce 2016 přinášíme dva reprezentativní texty, první o celkové atmosféře těch dní, charakterizované nekritickým nadšením a dobrovolnou autocenzurou, druhý o formálním potvrzení nového kurzu během návštěvy tehdejšího ministra zahraničí Zaorálka v Pekingu v květnu 2014.

„KULTURNÍ REVUE“ A SVOBODA SLOVA

Rutinní požadavek na autocenzuru svědčí o snaze Literárních novin vycházet vstříc zájmům komunistické mocnosti.

OLGA LOMOVÁ

DENÍK REFERENDUM, 7. 10. 2013

Před prázdninami někteří z českých sinologů dostali dopis z redakce Literárních novin přibližně tohoto znění:

„... dovoluji se na Vás obrátit s prosbou o spolupráci na Pražské kulturní revui Čína. Pražská kulturní revue je periodickou přílohou Literárních novin, která má představit kulturu a život v dané zemi... Vzhledem k rozsahu revue a k tomu, že ji bude velvyslanectví ČLR distribuovat při příležitosti státního svátku na recepci, by bylo potřeba zachovat některé podmínky: článek by měl být krátký, max. 3 strany; používat přepis Švarný, nikoliv pinyin; vyhnout se problémům Tibet, Tchaj-wan a Sin-ťiang; u spisovatelů se vyhnout disidentům. Článek by měl být odevzdán pokud možno do konce července. Velmi by mě potěšilo, kdybyste s mou nabídkou souhlasil, a už se na Váš článek těším.“

Redaktor bez sebemenší známky studu nejen autora předem cenzuruje, ale dokonce formou své žádosti prozrazuje, že nehorázné požadavky jsou v jeho očích stejnými technikáliemi jako rozsah článku a volba přepisu.

Několik kolegů nabídku odmítlo, a tak jsem nakonec v létě dostala dopis i já. Výčet cenzurních požadavků už nebyl tak konkrétní, nicméně také jsem se mezi prosbou o dodržení rozsahu a omluvou za šibeniční termín odevzdání rukopisu dozvěděla, že „velvyslanectví si samozřejmě nepřeje zmínky o disidentské kultuře a literatuře“; zazněl i povzdech s nádechem nepochopení, že dva mí kolegové nabídku odmítli.

Upřímně řečeno, myslela jsem si, že číslo nakonec nevyjde, protože redakce nedá dohromady příspěvky. Ne snad, že by všichni sinologové kriticky nahlíželi na ČLR anebo by považovali za nezbytné psát o citlivých tématech, ale prostě proto, že autor má svoji hrdost, a když mu někdo udělá tak neomalenou nabídku, musí ji odmítnout v zájmu zachování vlastního pocitu důstojnosti. Ostatně nejde o nic víc než o jeden efemérní článek.

Revue ale minulý týden vyšla, shodou okolností ve stejné době, kdy Rada Evropy poprvé udělovala Cenu Václava Havla za lidská práva, mezi jejímiž kandidáty bylo i čínské sdružení nezávislých právníků Síť obránců lidských práv, tvrdě pronásledované úřady. Formální projevy velvyslanců, rozhovor s exministrem Tvrdíkem, předsedou dozorčí rady Smíšené česko-čínské komory vzájemné spolupráce, rozhovor s akcionářem PPF Ladislavem Bartončíkem, článek o čínských tradicích Jiná země, jiný mrav, který vypadá, jako by rozpracovával základní tezi současné čínské propagandy shrnutou v hesle „harmonická společnost“, a nepříliš kulturně představené zajímavosti z kultury doplňují odborně fundované články o čínském písmu, transkripci čínštiny a o moderní literatuře, včetně ukázek z překladů.

Na začátku, hned za redakční poznámkou a zdravicí českého velvyslance v Pekingu, je fotografie legendy čínského undergroundu Pej Taa 北岛 a jeho báseň o Praze, následovaná zdravicí velvyslance ČLR. Krátký medailon věnovaný básníkovi je exemplární ukázkou cenzurované informace: dovídáme se, že je tvůrcem, jehož jazyk znamenal revoluci v moderní čínské literatuře, že miluje Kafku, je hojně překládán do cizích jazyků a dvakrát byl navržen na Nobelovu cenu za literaturu, že několikrát navštívil ČR a dnes žije v Hongkongu. Dále se zde říká, že „delší dobu žil v zahraničí a přednášel čínskou literaturu na evropských a amerických univerzitách“.

Přísně vzato je to všechno pravda. Neinformovanému čtenáři však zůstane utajeno (dokud se nepodívá na Wikipedii, anglická je podrobnější), že Pej Tao je především spoluzakladatelem undergroundového časopisu Dnešek z období opozičního hnutí Zdi demokracie, že na začátku roku 1989 byl jedním z iniciátorů dopisu ÚV KS Číny požadujícího propuštění politických vězňů a po masakru na náměstí Tchien-an-men zůstal v emigraci a poprvé se směl vrátit na krátkou návštěvu rodiny teprve v roce 2006. Pokud by Pej Tao v 90. letech, kdy byl navrhován na Nobelovu cenu za literaturu, náhodou uspěl, v Číně by to pravděpodobně kritizovali stejně, jako když Nobelovu cenu dostal jiný čínský autor žijící v exilu, Kao Sing-ťien 高行健.

V poslední době se Pej Tao příliš neangažuje politicky a je mu za určitých omezení dovoleno publikovat v Číně. Režim si ho bezpochyby rád příležitostně přivlastní, aby tak popřel jeho disidentskou minulost, on sám ale žije v Hongkongu a do Číny se vrátit nemůže.

Otevřenou propagandou těžkého kalibru je pak článek o čínských tradicích. Jeho autoři Ivana a Jan Bendovi, architekti, kteří od roku 1991 úspěšně podnikají v Číně, se pokoušejí představit podstatu čínské kultury a národní mentalitu. Zastávají názor, že v Číně je všechno jinak než na Západě, jak hned na začátku dokládají tvrzením, že „řeč i písmo jsou [zde] téměř neproniknutelné, a tudíž je velmi obtížné světu Orientu porozumět“.

Článek je snůškou neuvěřitelných hloupostí a opakuje snad všechna klišé, která lze v populární literatuře o Číně najít za posledních dvě stě let. Snaží se dokázat, že Číňan se od nepaměti rád podřizuje kolektivu, zájmy individuální nezná, a v důsledku toho se čínská tradice vyznačuje báječnou harmonií a stabilitou, která se nikdy nemůže změnit. To vše pak podle autorů dokládá, že „západní demokratický systém a vláda práva nikterak nezapadá do kulturní a společenské tradice Číny, a proto se všechny diskuse na toto téma setkávají s neporozuměním nebo odmítáním“.

Ve směsi bezobsažných oficialit, polopravd i věcně nesprávných tvrzení, klišé a stereotypů založených na neznalosti a argumentů jak vystřižených z čínské propagandy nalezneme v revue i věcné informace z pera kompetentních sinologů a přeložené ukázky z díla současných čínských autorů. Stálo by za to konkrétněji rozebrat jednotlivé aspekty celé „čínské revue“ a ukázat, jak dokonale ve všech detailech zapadá do dnešní oficiální ideologie ČLR, a to i tam, kde čteme zdánlivě zcela nepolitickou informaci o transkripci čínštiny nebo ukázku z bezpochyby zajímavého čínského eseje o Kafkovi.

Možná že když redakce zpočátku narazila na odpor, změnila strategii a ve věci cenzury přestala být tak explicitní. Sinologové, kteří nakonec do čínské revue přispěli, však museli vědět, v jakých souvislostech se jejich článek ocitne, jinak řečeno, čemu jejich přítomnost dodá na věrohodnosti. Pokud o tom nepřemýšleli, projevili značný nedostatek profesionální kompetence. Je to nepochopitelné, neboť žádný praktický důvod je k tomu nemohl vést. Oni přece, na rozdíl od pana Tvrdíka apod., v Číně velké peníze vydělávat nebudou.

V souvislosti s celou historií kulturní přílohy Literárních novin sestavené tak, aby potěšila čínské velvyslanectví, se vynořuje obecnější otázka: co se s námi stalo za dvacet pět let od Listopadu, že si s takovou lehkostí necháme oklešťovat svobodu slova, a proč vlastně?

NÁŠ KRTEČEK V PEKINGU

K Zaorálkově cestě do Číny: Větší problém než Tibet je, že „čínskou“ politiku Prahy určují lobbisté.

MARTIN HÁLA

LIDOVÉ NOVINY, 17. 5. 2014

Zaorálkova cestu do Číny se obvykle vykládá jako projev reálpolitiky. To není přesné. Princip reálpolitiky spočívá v obětování morálních hodnot na oltář širších politických či ekonomických zájmů. Zaorálek v Pekingu skutečně obětoval „havlovský“ princip solidarity s utlačovanými – nikoliv však na oltář národních zájmů. Ty přišly jako obvykle zkrátka. Na své si zato přišla úzká skupina „politických podnikatelů“.

Sobotkova vláda prezentuje Zaorálkovu misi jako nový začátek vzájemných vztahů. Minulé vlády prý Čínu zanedbávaly. Dovolím si oponovat – současná vstřícná gesta vůči Číně jsou jen křečovitějším pokračováním předchozích pokusů naklonit si Čínu jednostrannými ústupky. Vzpomeňme Paroubkovy okázalé cesty do Číny krátce po nástupu k moci v roce 2005, jež měla rozpoutat „diplomatickou smršť“ v česko-čínských vztazích. Ještě předtím se pokoušel Zemanův ministr průmyslu Grégr zachránit svou krachující čínskou pobočku Desty v Chu-nanu originálním návrhem na udělení Řádu bílého lva tehdejšímu čínskému velvyslanci v Praze. Všechny tyto amatérské počiny rychle vyšuměly; jejich nezdolný duch však kráčí dál.

Zpackaná deklarace

Než se Zaorálek vůbec vydal na cestu, avizovala vláda již na svém zasedání z 23. dubna sérii ústupků – uvolníme vízový režim, vyšleme do Pekingu kdekoho atd. Během návštěvy pak Zaorálek podepsal nyní hojně diskutovanou deklaraci.

V jinak vágním dokumentu trčí jako podolek z kalhot ujišťování české strany, že Tibet je neoddělitelnou součásti Číny. Existuje řada dobrých důvodů, včetně reálpolitických, proč by bylo lépe vyhnout se v tomto bodě papouškování čínské oficiální linie. Přílišná servilita v otázce Tibetu by nám například mohla způsobit nečekané problémy s dalšími zeměmi. ČLR totiž nárokuje jako součást Tibetu také území, které spravuje Indická republika (Arunáčalpradéš), a území, které obsadila během čínsko-indické války v roce 1962 (Aksai Čin). Explicitní podporou čínských územních nároků bychom mohli snadno antagonizovat další rychle rostoucí asijskou velmoc. Namístě by byla větší zdrženlivost (a důkladnější průprava před podpisem závazných mezinárodních dokumentů).

V jinak krátkém dokumentu zaujmou dále pasáže, které znějí jako špatný překlad z čínštiny, včetně doslovného převzetí čínské frazeologie (princip „vedení vládou, rozhodování firmou a tržního fungování“). Zaorálkova delegace se tu zjevně neobtěžovala ani s gramatickou úpravou českého textu. Výsledný dokument je úhrnem paskvil.

Bůh licencí a monopolů

V celkovém výčtu selhání však přece jen ční na české straně jeden triumf. Připíše si ho nikoliv česká diplomacie, nýbrž podplukovník Tvrdík, někdejší ministr obrany a současný předseda dozorčí rady Smíšené česko-čínské komory vzájemné spolupráce. Po krátkém, podle všeho dosti katastrofickém působení v ČSA, kam nastoupil jako ředitel bez výběrového řízení a bez znalosti angličtiny, se Tvrdík náhle převtělil ve specialistu na Čínu a rychle to dotáhl až na poradce premiérů Rusnoka a Sobotky pro ČLR. Při nedostatečném jazykovém a odborném vybavení se jako jeho jediná devíza jeví důvěrná znalost kuloárů v Lidovém domě a ve Strakovce. Nutně vyvstává otázka, zda ve své funkci vládního poradce razí cestu českým obchodním zájmům do Číny, nebo spíše čínským politickým zájmům do Česka.

Tvrdík v posledních letech převzal kontrolu nad Česko-čínskou komorou v tandemu s Janem Birkem, někdejším tajemníkem Paroubkova kabinetu z dob „diplomatické smrště“. Vedoucí orgány Komory sestávají ze dvou rámcově identifikovatelných skupin – lidí, kteří přišli s Tvrdíkem přes ČSA z armády, a představitelů PPF. PPF v Číně dlouhodobě usiluje o licenci pro svůj program spotřebních půjček Home Credit. To je v ČLR skutečně regulovaný produkt s potenciální potřebou politického krytí. ČLR loni částečně liberalizovala trh se spotřebními úvěry a PPF zahájil přes Česko-čínskou komoru diplomatickou ofenzivu.

Na Nečasovu vládu měla Komora jen omezené páky, a tak se její ambice zprvu zhmotnily na „kulturní frontě“ ve velkolepých oslavách znovuuvedení českého krtečka na čínské obrazovky. Po nástupu Rusnokovy a Sobotkovy vlády se však Komoře otevřela cesta k mnohem razantnějším tahům. PPF mezitím skutečně získala kýženou celostátní licenci pro své půjčky. Bůh licencí a monopolů je však v Číně žárlivý a nenasytný. Co dnes dal, může zítra odebrat. Je ho třeba přiživovat stále krvavějšími obětinami. Po nebohém krtečkovi tak musel na oltář PPF celý Tibet.

Pohoršení české veřejnosti je předčasné. Při současné konstelaci politických sil lze očekávat, že bude ještě hůř. Tvrdík si v Pekingu vysloužil aureolu lobbisty, který dokáže v ČR zvrátit neblahý vliv „naivního havlismu“. A česká diplomacie se ocitla ve vleku partikulárních, neprůhledných zájmů.

2016: ČÍNSKÁ HOREČKA VRCHOLÍ

Vroce 2016 vrcholila čínská horečka v České republice během velikonoční návštěvy generálního tajemníka ÚV KS Číny Si Ťin-pchinga. Prezident Zeman i vláda premiéra Sobotky se mohli přetrhnout, aby byl čínský host spokojen, a hlavně uchráněn pohledu na protestující občany, od příznivců Tibetu přes lidskoprávní aktivisty až po nespokojené atlantisty, rozhořčené Zemanovou snahou otočit základní zahraničněpolitickou orientaci země směrem k Rusku a Číně. Prahu na několik dní ovládly policejní manévry, nevídané od roku 1989. V řadě případů pořádkové síly pod velením policejního prezidenta Tuhého omezovaly ústavou zaručené právo občanů na poklidné protesty, nečinně však přihlížely fyzickým útokům protidemonstrantů organizovaných čínským velvyslanectvím. Česká veřejnost byla v šoku.

V této rozbouřené atmosféře vznikl oficiálně projekt Sinopsis. O témata měl rázem postaráno. Věnovali jsme se samozřejmě ostře sledované Si Ťin-pchingově návštěvě i barvitým akcím, jež ji provázely, jako byl např. pozoruhodný seminář o jeho díle na půdě Poslanecké sněmovny pod záštitou jejího tehdejšího předsedy Hamáčka (ČSSD) a místopředsedy Filipa (KSČM). V této souvislosti jsme se poprvé dotkli tématu ideologie KS Číny jako jednoho ze zásadních aspektů čínského politického systému, k němuž jsme se později mnohokrát vraceli. Seminář o Si Ťin-pchingově myšlení jsme představili v souvislostech čínské externí propagandy a přístupu čínských expertů k postkomunistickým zemím. Poprvé jsme se zde také blíže seznámili s řadou aktérů čínského vlivu na české straně, kteří se bez skrupulí zapojili do „propojování srdcí“ a „vymývání mozků“ v zájmu čínské diplomatické ofenzivy a svou roli sehráli i v následujících letech.

Mezi další velká témata toho roku patřily předžalobní výzvy, které rozesílala společnost CEFC českým médiím prostřednictvím advokátní kanceláře Radka Pokorného, blízkého přítele tehdejšího premiéra Sobotky, ve snaze umlčet informace o pochybné minulosti „předsedy“ čínské společnosti Jie Ťien-minga. Toho jmenoval na jaře 2015 prezident Zeman potají svým poradcem; veřejnost se o tom dozvěděla až na podzim téhož roku po oficiálním příchodu společnosti do Čech. Cestu jí razil Jaroslav Tvrdík (ČSSD, KSČ), předtím lobbista PPF pro ČLR a ještě předtím krátce ministr obrany ČR.

CEFC byla v odborné literatuře spojována s čínskou vojenskou rozvědkou, kromě jiného kvůli působení Jie Ťien-minga v čele šanghajské pobočky Čínské asociace pro mezinárodní přátelské kontakty (CAIFC), považované za její veřejnou platformu. Jie své členství v CAIFC popíral a dožadoval se prostřednictvím předžalobních výzev stažení této informace z českých médií. Následně se ukázalo, že toto členství vykazuje Jie sám ve svých oficiálních životopisech předkládaných regulatorním orgánům v zemích, kde jeho společnost působila.

Další bizarní epizodou toho pohnutého roku byla sesterská smlouva Praha–Peking a „pandí diplomacie“ v jejím zákulisí. Pražský magistrát pod vedením primátorky Krnáčové (ANO) prosazoval přes odpor některých radních schválení sesterské smlouvy včetně účelové klauzule o „jedné Číně“, která v takovém dokumentu neměla co dělat. Jejich nejpádnějším a prakticky jediným argumentem byl slib dodání pandy pro pražskou zoologickou zahradu, k němuž nakonec nikdy nedošlo.

Velký rozruch v české veřejnosti vyvolal toho roku nechvalně proslulý „dopis čtyř“, kterým se čtyři vrcholní čeští ústavní činitelé snažili uchlácholit raněné city čínských komunistů po návštěvě tibetského dalajlámy. V rozjitřené atmosféře po jarní návštěvě Si Ťin-pchinga to velká část veřejnosti pokládala za další projev nepřiměřeného patolízalství na pokraji zrady českých národních zájmů.

Na konci roku jsme začali uveřejňovat sérii článků o CEFC a jejím předsedovi Jie Ťien-mingovi převážně na základě informací, které o něm byly dostupné na čínských webových stránkách jeho firmy a přidružených subjektů a jež o něm na čas prosakovaly do čínského tisku. Vyplývalo z nich, že jeho verze o pohádkovém růstu společnosti CEFC pod jeho vedením je krajně nepravděpodobná. Tyto texty jsme syndikovali na serveru Hlídací pes, který pak za ně a další články na toto téma obdržel v následujícím roce Novinářskou cenu. CEFC však i přes množící se náznaky, že s touto společností nebude všechno úplně v pořádku, stále dominovala česko-čínským vztahům. Měla nadále dveře otevřené v nejvyšších politických a hospodářských kruzích. Varovné signály naše politická reprezentace nejenže nereflektovala, ale příležitostně se je snažila potlačit, například zmíněnými předžalobními výzvami.

PEKING PRAZE: TADY NÁM TO PODŠKRÁBNI…

Pro současnou politickou atmosféru je příznačné, jak může donedávna odtažitý problém „jedné Číny“ otřást domácí politickou scénou.

MARTIN HÁLA

HOSPODÁŘSKÉ NOVINY, 26. 2. 2016

Pro současnou politickou atmosféru je příznačné, jak může donedávna odtažitý problém „jedné Číny“ otřást domácí politickou scénou. Pražská radní Jana Plamínková (STAN) odmítla podepsat partnerskou dohodu s Pekingem s poněkud uměle začleněnou floskulí, jež podle ní podporuje „expanzivní politiku Číny“.

Čínská lidová republika (ČLR, pevninská Čína) i Čínská republika na Tchaj-wanu (ROC, Tchaj-wan) používaly termín „jedna Čína“ každá po svém od konce občanské války v roce 1949. Do širšího mezinárodního kontextu ho ovšem uvedlo až takzvané Šanghajské komuniké z roku 1972, které předcházelo normalizaci vzájemných vztahů mezi ČLR a USA roku 1979 a „otevření Číny“ širšímu světu. V tomto fundamentálním dokumentu, replikovaném posléze na bilaterální bázi většinou ostatních zemí, se doslova praví: „Spojené státy berou na vědomí, že Číňané na obou stranách Tchajwanské úžiny mají za to, že existuje pouze jediná Čína a že Tchaj-wan je součástí Číny.“ Šalamounská formulace, hodná Henryho Kissingera, pouze konstatovala tehdejší oficiální postoj obou stran, aniž by nutně Spojené státy zavazovala k podpoře absolutních nároků té či oné vlády „jedné Číny“. „Jedna Čína“ si musí své vztahy vyřešit sama.

ČLR se příležitostně snaží koncept jedné Číny prezentovat tak, že Tchaj-wan je součástí nikoliv obecně „Číny“, ale konkrétně ČLR, což je podle dostupných zpráv také floskule, již se snažila protlačit do připravované družební smlouvy. Ve vztahu k Tchaj-wanu se přitom sama tohoto pojetí zřekla v roce 1992 podpisem tzv. Konsenzu 92, postaveného na kissingerovské formuli. Pekingští vyjednavači uznali, že má-li kdy dojít k „mírovému sjednocení“ s Tchaj-wanem, jak to explicitně předpokládá ústava ČLR, nemohou předem popírat legitimitu druhé strany.

Bez ohledu na sémantické nuance velmocenské politiky je na současné kauze zarážející především to, jak se vůbec problém „jedné Číny“, ať už v jakékoliv podobě, dostal do rutinní partnerské dohody mezi Prahou a Pekingem. Pražští zastupitelé přece nejsou povoláni k normativním soudům o uspořádání vztahů „na obou stranách Tchaj-wanské úžiny“, stejně jako se pekingský starosta nemůže vyjadřovat např. ke vztahům česko-slovenským. Čínská strana je podle všeho přesvědčena, že v současné atmosféře může v Čechách předložit k podpisu cokoliv. Za vzniklé problémy si může sama svou vlastní arogancí.

Naštěstí se v zastupitelstvu ještě najde někdo, kdo si přečte, co podepisuje.

VYMÝVÁNÍ MOZKŮ PO ČÍNSKU

Český parlament se před příjezdem generálního tajemníka ÚV KS Číny Si Ťin-pchinga proměnil v knižní klub fanoušků jeho díla.

MARTIN HÁLA

HOSPODÁŘSKÉ NOVINY, 29. 3. 2016

Bizarní seminář v Poslanecké sněmovně na oslavu Si Ťin-pchingova nejnovějšího spisu týden před jeho příjezdem do Prahy se dočkal zasloužených sarkastických komentářů o potlachu zastydlých bolševiků apod. Většina pozorovatelů vně této sociální skupiny odbyla celou záležitost s pobaveným nadhledem jako nepodstatnou kuriozitu.

Seminář byl ostatně uzavřenou akcí pouze pro zvané a na veřejnost z něj pronikly jen perly jako „pod vedením Komunistické strany Číny celá země vzkvétá a úspěšně buduje novou společnost“ (Vojtěch Filip). Výjimku představovala pouze tragikomická postava současné české politiky, expremiér Nečas. Ten byl na seminář skutečně připuštěn a odnesl si z něj dojem, že mu akce pomohla „udělat si úsudek o Číně bez předsudků a demagogie“. Že by nakonec šlo přece jen o osvětovou akci?

O míře poznání současné Číny na semináři si můžeme udělat představu z kvalifikace jeho účastníků. Na české straně promluvili podle programu vedle provařeného politologa Oskara Krejčího dva „odborníci na Čínu“, Jan Kohout jako ředitel Institutu Nové hedvábné stezky a dále Miloš Balabán z Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy v poněkud nezřetelné pozici. Jan Kohout je podobný odborník na Čínu jako Jaroslav Tvrdík; jeho „Institut“ je účelově vytvořený produkt současné politické konjunktury.

Miloš Balabán byl na české pozvánce uveden jako „vedoucí Střediska bezpečnostní politiky Centra pro sociální a ekonomické strategie FSV UK“, což je skutečně funkce, kterou oficiálně zastává. V čínských zprávách ze semináře je nicméně označován za „vedoucího Centra pro čínská studia při UK v Praze“.

Žádné takové centrum ovšem na Univerzitě Karlově neexistuje, i když se proslýchá o politické snaze o zřízení jakéhosi centra česko-čínského. V oficiálním životopisu pana Balabána na webu FSV není ani slovo o Číně, takže není jasné, jak by se mohl stát vedoucím centra čínských studií, které ostatně ani neexistuje, alespoň ne jako centrum sinologické.

Čínský model globalizace

Titul vedoucího v neexistujícím centru přisoudil panu Balabánovi čínský účastník semináře, profesor Š’ An-pin z Univerzity Čching-chua v Pekingu. O kvalitě informací na semináři, jež tak zaujaly expremiéra Nečase, svědčí mj. i to, že tato renomovaná čínská univerzita figuruje na oficiální pozvánce pod zkomoleninou starší transliterace jako „Tsinghue“. Mezi přítomnými českými odborníky na Čínu zjevně nebyl nikdo, kdo by ovládal byť jen základy čínštiny nebo čínských reálií.

To je škoda, protože jinak by si ze semináře skutečně mohli odnést zajímavé poznatky od svých čínských spoluúčastníků. Ani ne tak z krátkých 15minutových projevů (i když i tam se našlo leccos zajímavého pro posluchače zběhlé v čínském politickém žargonu), jako spíše z jejich projevů na jiných fórech.

Český tisk věnoval povšechnou pozornost soudruhu Ču Ling-ťünovi, profesoru stranické školy ústředního výboru KS Číny, ale nezajímavý není ani již zmíněný profesor Š’ An-pin z Univerzity Čching-chua.

Ten na svém blogu podává podrobný výklad koncepce „čínského modelu globalizace“ (中式全球化), včetně jeho mediální dimenze. Z dokumentu se sluší zacitovat doslova:

„Z uvedených dat [o účinnosti čínské externí propagandy] je zřejmé, že ve srovnání s vyspělými státy Evropy a Ameriky představují rozvojové země skupinu nejvhodnější k ‚indoktrinaci‘ [doslova: k vymývání mozků a získávání srdcí (洗脑赢心)]. [...] Mezi běžné obyvatele západních zemí naše externí propaganda nepronikla, a byla dokonce tamějšími politiky dezinterpretována jako ‚čínská hrozba‘. Proto musíme korigovat svůj přístup a zaměřit se ‚na Východ‘...“

Tento a další pozoruhodné výroky přímo od pramene by si naši experti na Čínu na sněmovním semináři mohli přečíst, kdyby uměli čínsky.

To však budou novopečení odborníci teď už těžko dohánět; při jejich odborné průpravě a politických postojích je nasnadě, že se skutečně mohou snadno stát předmětem „vymývání mozků a získávání srdcí“, jak jim to přisuzuje účastník jejich semináře profesor Š’. Že je naše politika vůči Číně v den příjezdu čínského prezidenta v takových rukou, je představa bez nadsázky děsivá.

PRÁVNÍ BOJOVNÍCI NA MEDIÁLNÍ FRONTĚ

Hrozby žalobou vůči českým médiím ze strany CEFC mají zabránit veřejné diskusi o důležitých otázkách národní bezpečnosti.

MARTIN HÁLA

HLIDACIPES.ORG, 29. 3. 2016

Nedávné akvizice společnosti CEFC v českých médiích, konkrétně konglomerátu Médea – Empresa Media, a.s., vyvolaly diskuse o možném pronikání cenzurních tlaků podle čínského vzoru. Média v Číně podléhají přísné kontrole, která se dále utužila v éře prezidenta Si Ťin-pchinga. Prezident Si zahájil před třemi týdny novou kampaň za ideologickou čistotu médií, jež se mají podle hlavního sloganu kampaně „jmenovat Strana“ (姓党).

Čínská média spojená se společností CEFC se „Strana“ jmenují už dávno; její analytici a komentátoři reprezentují „neoautoritářské“ síly v důležitých domácích čínských diskusích, jako byla debata o konstitucionalismu v roce 2013. V mezinárodních otázkách se profilují především ostře nacionalistickým postojem ke konfliktu v Jihočínském moři, kde volají např. po „uštědření lekce Vietnamu“ (strategický analytik CEFC, plukovník Taj Sü 戴旭).

O tomhle psát nebudete!

Sotva před týdnem jsem ještě s důvěrou konstatoval, že zavádění čínských cenzurních postupů by bylo v našem mediálním prostoru nepraktické; pravděpodobnější by mohly být pokusy o ekonomický tlak přes přístup k reklamnímu trhu, jehož velkou část kontroluje společnost Médea. Než se týden s týdnem sešel, ukázala se moje předpověď jako příliš optimistická. Společnost CEFC začala prostřednictvím právní kanceláře Pokorný, Wagner & partneři rozesílat vybraným českým médiím hrozby žalobou, pokud budou nadále poukazovat na možné propojení CEFC s čínskou vojenskou rozvědkou. Hrozby zdá se vyvolal investigativní článek LN o neobvyklém angažmá představitelů CEFC jako „poradců“ hned tří vrcholných ústavních činitelů ČR – prezidenta, premiéra a ministra vnitra. Hlavní partner kanceláře Pokorný, Wagner & partneři je přitom znám svým blízkým vztahem k premiéru Sobotkovi, což nutně jen dále prohlubuje dojem postupného fúzování českého státu s CEFC.

Pokud jde o hlavní předmět hrozby, totiž možné vazby CEFC na čínské vojenské zpravodajství, není úplně jasné, jak by mohla česká média společnosti CEFC zastupované panem Pokorným vyhovět, aniž by současně rezignovala na své hlavní poslání, totiž zprostředkovat společnosti relevantní informace na důležitá témata. Vazby CEFC na čínskou vojenskou rozvědku jsou popsány v odborných studiích respektovaných institucí, jako je think-tank Project 2049, i zprávách renomovaných světových médií, jako je National Interest nebo The Diplomat. Obecně se předpokládá, že poněkud kryptické formulace ve veřejných zprávách českých zpravodajských služeb o pronikání čínských vlivových agentur za pomoci českých politiků odkazují k témuž problému. Česká média pouze plní své poslání, když s těmito zprávami seznamují své čtenáře.

Trojí boj

Analýzy popisující možné napojení CEFC na čínskou rozvědku ho obvykle dávají do souvislosti s čínskou vojenskou doktrínou „trojího způsobu vedení boje“ (čínsky 三战, 三种战法, anglicky Three Warfares), schválenou Ústřední vojenskou komisí v roce 2003. Tato doktrína kodifikuje čínské pojetí „hybridních“, „nekinetických“ bojových operací, jež jsou podle pozorovatelů pro čínskou vojenskou strategii důležitější než konvenční „ozbrojený“ boj, v němž Čína stále ještě zaostává za vyspělými zeměmi. Doktrína vychází z ideálu ovládnutí protivníka bez boje psychologickou manipulací, jak ho formuloval už klasik čínského strategického myšlení Sun-c’ v 6. století př. n. l. ve svém spisu O umění válečném (孫子兵法). V kapitole 13, věnované zvědům, doporučuje Sun-c’ vedle klasické špionáže hlavně získat ke spolupráci úředníky cílové země.

Ve svém moderním pojetí sestává vojenská doktrína „trojího boje“ z psychologického, mediálního a právního boje. Ve světle hrozeb českým médiím jsou zajímavé hlavně poslední dva. Mediální boj (舆论战, doslova boj o veřejné mínění) spočívá v současném omezování přístupu k informacím pro domácí čínské obyvatelstvo a pronikání do otevřených médií v demokratických zemích. Právní boj (法律战) funguje analogicky využitím otevřeného systému vlády zákona v demokratických zemích při současné kontrole právního řádu v ČLR komunistickou stranou (viz diskuse o konstitucionalismu v roce 2013).

Nelze se ubránit dojmu, že hrozby českým médiím ze strany CEFC nápadně zapadají do čínského modelu „trojího boje“, jak je popisován v odborné literatuře. Bezprostředním cílem je zabránit veřejné diskusi o důležitých otázkách národní bezpečnosti spojených s nestandardním postavením firmy CEFC jako politického spíše než ekonomického hráče na české scéně, jak to názorně ilustruje přítomnost jejích představitelů jako poradců českých ústavních činitelů. Bezpečnostní otázky by přitom měly být součástí širší diskuse o zahraničněpolitické orientaci ČR, která v poslední době doznává drastických změn bez odpovídající účasti veřejnosti.

ČÍNA JAKO FEUDÁLNÍ IMPÉRIUM

Podle logiky „historických nároků“ ČLR v Jihočínském moři by si mohli dnes Řekové vykolíkovat celé Středomoří.

MARTIN HÁLA

HOSPODÁŘSKÉ NOVINY, 22. 7. 2016

Mezinárodní tribunál v Haagu před týdnem zcela rozmetal čínské územní nároky v Jihočínském moři. Ty jsou však jen příznakem širšího problému.

Čína zakládá své nároky na tzv. devítipomlčkové linii (九段线). Ta se začala na čínských (v té době ještě kuomintangských) mapách objevovat bez dalšího vysvětlení od roku 1947. Mezinárodní think-tank International Crisis Group vypátral před několika lety autora této linie, vysloužilého kuomintangského úředníka na penzi. Na otázku, podle čeho linii zakreslil, odpověděl starý muž: „Prostě jen tak“ (随便). Linie byla ostatně několikrát „prostě jen tak“ zase překreslena: z původní 11pomlčkové linie z roku 1947 ubral v roce 1953 Čou En-laj 周恩来 v zájmu družby s tehdy bratrským Vietnamem dvě pomlčky v Tonkinském zálivu. V roce 2013 ČLR naopak další pomlčku přidala, aby zdůraznila své nároky na Tchaj-wan. „Pomlčková linie“ je prostě arbitrární čára „jen tak“ na papíře; Čína (a teoreticky i Tchaj-wan) nicméně na jejím základě nárokují skoro celé Jihočínské moře, včetně pobřežních vod přilehlých států, jako jsou Filipíny.

Tento obrovský zábor obhajuje Čína „historickými nároky“, sahajícími do starověku. Čínští mořeplavci se zde plavili a rybařili, jak zdůrazňují oficiální čínská média, „dávno před Kristem“. Stejně tak se zde ovšem plavily a rybařily další etnické skupiny – Polynésané, Malajci či Vietnamci. Podle stejné logiky by si mohli třeba Řekové dnes vykolíkovat celé východní Středomoří. Především ale „historické nároky“ výslovně nepřipouští Úmluva Spojených národů o mořském právu (UNCLOS), jíž jsou Čína i další státy v oblasti signatáři. Podle ní lze nárok na exkluzivní námořní zóny uplatňovat pouze na základě faktické správy přilehlých územních prvků, jako jsou ostrovy (toto kritérium se Čína snaží dodatečně naplnit budováním ostrovů umělých).

Právě v uplatňování „historických nároků“ přitom tkví širší problém současné Číny (a dalších kvaziimperiálních mocností) v mezinárodním společenství. Historické nároky jsou přežitek feudálního pojetí státní suverenity jako vlastnictví půdy, a nikoliv jako svobodného výrazu svrchované vůle obyvatelstva. Posun k liberálnímu občanskému principu namísto pojetí států jako feudálních lén je jedním z důvodů, proč ve většině světa ubylo územních a potažmo válečných konfliktů. Historické nároky jsou totiž nejen ze své podstaty přežitek minulosti, ale často se překrývají. V našem sousedství bychom mohli na základě „historických nároků“ dnes svádět krvavé bitvy s Maďary o Slovensko – bez ohledu na to, co si o tom myslí Slováci samotní.

V případě Slovenska je absurdita takových „historických nároků“ zřejmá. Když však jde o vzdálenější kraje, třeba o Tibet nebo Tchaj-wan, neváhají se naši politici zaklínat historickými nároky ČLR, shrnutými v pekingském výkladu principu „jedné Číny“. Kdyby trochu přemýšleli (jak s oblibou říká prezident Zeman), muselo by jim být jasné, že o osudu Tibetu a Tchaj-wanu mohou právoplatně rozhodnout právě jen obyvatelé Tibetu a Tchaj-wanu; jakákoliv vyjádření např. pražského magistrátu k této věci jsou prostě směšná.

Směšná a nebezpečná. Peking systematicky rozdmýchává vědomí „nezadatelných historických práv“ mezi vlastním obyvatelstvem mohutnou „vlasteneckou“ propagandou od škol po státní média. Číňané dnes vyrůstají v přesvědčení, že jsou oběťmi „historických křivd“ ze strany nepřátelského Západu. Takové vymývání mozků snadno vede k instinktivnímu šovinismu, s nímž si potom jako s džinem z lahve neví rady ani samo pekingské vedení. To je přesně příklad Jihočínského moře. Čínští nacionalisté (jako třeba strategický poradce CEFC plukovník Taj Sü) volají po válce, a čínské vedení si tak samo zužuje manévrovací prostor pro čestné vyrovnání s právně závazným verdiktem v mezinárodní arbitráži.

Od našich představitelů by bylo zodpovědné, aby nepřilévali olej do ohně nedomyšleným servilním přitakáváním ke zdánlivě formálním frázím, jež zakládají potenciálně nebezpečné územní nároky. A aby se vystříhali účasti na symbolických aktech, vyjadřujících pekingské pojetí historických „křivd“ a „nároků“, jako byla třeba vojenská přehlídka loni v Pekingu, kde figuroval český prezident jako jediný nejvyšší představitel západních demokracií. Tato forma reprezentace nás přibližuje spíše feudálním než občanským poměrům.

JEDNA ZEMĚ, DVA SYSTÉMY, PĚT KNIHKUPCŮ

Po devatenácti letech čínské správy se Hongkong stává jednou z prvních obětí asertivní politiky Si Ťin-pchinga.

OLGA LOMOVÁ

ORIENTACE, LIDOVÉ NOVINY, 16. 7. 2016, KRÁCENO A UPRAVENO

Všudypřítomná korupce je endemický problém „socialismu s čínskými rysy“ – systému, v němž byla částečně uvolněna stavidla tržnímu hospodářství, ale stát (tedy strana) si ponechává pravomoc absolutního rozhodování. V těchto podmínkách vznikl za dobu spektakulárního růstu čínské ekonomiky propletenec osobních, ekonomických a politických zájmů. Udržení výsadního postavení KS Číny znamená také udržení osobních výhod pro miliony jejích funkcionářů.

Legitimita moci komunistické strany nicméně stojí na její čistotě a proklamované obětavé službě pracujícímu lidu. Propaganda zdůrazňuje zásluhy komunistické strany o čínský národ a péči o čínský lid. Nominálně je Čínská lidová republika „demokratickou diktaturou lidu v čele s pracující třídou“. Na první pohled je zde zjevný nesoulad s každodenní realitou, kdy vedle růstu HDP se také nebezpečně rozevírají nůžky mezi bohatými a chudými.

V těchto podmínkách je přirozené, že navzdory spektakulárnímu ekonomickému růstu i dříve nepředstavitelné ekonomické liberalizaci a uvolnění v oblasti „buržoazního“ životního stylu není čínská společnost „harmonická“, jak by si přálo stranické vedení. Na nesoulad mezi starostí o práva lidu, o níž hovoří představitelé strany, a jejich korupcí a zneužíváním výlučného postavení k osobnímu prospěchu reagovaly již protesty v roce 1989, které vedly k masakru na náměstí Tchien-an-men. Od té doby se vnitřní rozpory čínského systému nadále prohloubily. Vedení komunistické strany na to reaguje posílením výchovných kampaní a sílící cenzurou. V tomto prostředí vzniká poptávka po necenzurovaných publikacích vydávaných čínsky v zahraničí a především v Hongkongu.

Zmizení hongkongských knihkupců...

… a jejich objevení

Zajatci strachu

Represe proti pragmatismu

Po devatenácti letech od předání Hongkongu pod čínskou správu začíná být zřejmé, že Teng Siao-pchingův pragmatický experiment s principem „jedna země, dva systémy“ nejspíš nepřežije novou éru utahování šroubů za prezidenta Si.