Zpověď
posledního
mnicha

František Kalenda

Copyright © František Kalenda, 2023
Czech edition © Bourdon, 2023
Cover design and map © Jiří Dvorský
ISBN: 978-80-7611-080-9

Věnováno všem menším bratřím.

Pax et bonum

• Seznam hlavních postav

V klášteře

Daniel • převor a po smrti opata Alda dočasná hlava kláštera

František • správce sklepení, sýpky a klášterních pozemků

Guiomar • holič, hlídač brány a vykonavatel trestů

Jáchym • kostelník

Martin • nejmladší mnich a Berengerův pomocník v knihovně

Odo • kuchař

Romuald • Berengerův pokrevní bratr a neformální hlava zvířecího konventu

Šimon a Pavel • novicové

Teobald • jediný pacient infirmaria a nejstarší člen klášterní komunity

Za zdmi kláštera

Alfons IV. • právoplatný následník trůnu a zároveň nepříliš oblíbený syn krále Denise

André • vandrák s nezdravým zájmem o ostatky

Anxo a Cibrán • poutníci do Bragy

Bastard Pedro • nejstarší nemanželský syn krále Denise a podobně jako jeho otec básník a trubadúr, momentálně v kastilském exilu

Deodatus • poutník, který s Berengerem sdílí dlouhou společnou historii

Jakub • poustevník a oblíbený venkovský kazatel

Jednooký Bruno • správce hradu Castro Laboreiro

Král Denis • panovník, plodný trubadúr a stejně plodný otec mnoha nemanželských dětí

Michel Lemoin • františkán a zároveň papežský inkvizitor

• Klášterní slovníček

Celerář • řeholník, který má na starosti hospodaření kláštera

Cirkátor • mnich pověřený dohledem na prohřešky ostatních, hlídá také klášterní bránu

Dormitář • společná klášterní ložnice většiny řeholníků

Eucharistie • neboli svaté přijímání; nejdůležitější součást katolické bohoslužby, která se koná ku připomínce Kristovy poslední večeře

Fraticelli • neboli „bratříčci“; skupiny františkánů, které nesouhlasily se směřováním řádu a trvaly na dodržování absolutní chudoby

Infirmarium • místo v klášteře určené pro péči o nemocné

Kapitula • shromáždění všech řeholníků, na kterém se rozhoduje o záležitostech kláštera

Kompletář • závěrečná modlitba dne

Konvrš • laický bratr, pomáhá s praktickými záležitostmi (například s úklidem nebo vařením)

Kukula • plášť s kapucí

Lavatorium • kamenné koryto k obřadnému omývání

Liturgie hodin • každodenní mnišské modlitební povinnosti

Nešpory • modlitba při západu slunce

Novic • člověk, který se připravuje na život řeholníka

Opat • představený kláštera

Paškál • vysoká svíce zapalovaná při velikonoční vigilii, která symbolizuje vzkříšeného Krista

Prima • první hodina po východu slunce

Převor • zástupce opata

Rajská zahrada • čtvercové atrium uprostřed budovy kláštera, bývá zde umístěna studna a lavatorium

Refektář • klášterní jídelna

Regule • soubor pravidel, podle kterých se řídí život v řádu

Relikviář • schránka, ve které jsou uloženy ostatky svatých

Sakristián • neboli kostelník; zamyká a odemyká kostel, uklízí ho a stará se o posvátné předměty a oděvy

Sexta • polední modlitba

Škapulíř • část mnišského roucha v podobě pruhu látky
s otvorem pro hlavu

Tercie • modlitba o třetí hodině odpolední

Tonzura • hladce vyholené místo na temeni hlavy katolických kněží nebo řádových bratří

Žaltář • kniha obsahující starozákonní žalmy

PROLOG

Mnich zamžoural na stoh pergamenů rozložených na stole. Stále si nebyl jistý, jestli na sebe nevzal příliš velký úkol. Nikdy přece nebyl písařem. Jeho prsty byly necvičené, psát a číst se sice naučil už v dětství, ale využíval spíš počtů.

Dost bylo pochybností, hlupáku, přikázal si. Vyložit ten příběh je tvá povinnost.

S rozporuplnými pocity uchopil psací brk mezi prsty. Vzpomínky na události, o kterých se chystal psát, vykázal do těch nejzazších koutů své paměti, kam se je pokoušel odhodit jako děravý a obnošený plášť, pro který už nemá další využití. A nyní, jen co se brkem poprvé dotkl pergamenu, se všechno začalo vracet. Stíny minulosti. Stíny mrtvých, před kterými utekl za zdi dalšího kláštera, tlustší a odolnější, než byly zdi onoho konventu, o jehož osudu se nyní rozhodl podat svědectví.

Anno Domini MCCCXXX. Píšu toto svědectví, začal, abych všem věrným křesťanům a svým bratřím, řádovým především, dal varování. Varování před pýchou. Před lakotou. Před všemi smrtelnými hříchy, kterých je sedm – stejně jako dní od počátku stvoření světa po jeho dokončení. Stejně jako dní od počátku Konce do jeho uskutečnění.

„Bratře,“ vyrušil ho hlas otce opata. V zápalu psaní si starého muže vůbec nevšiml. Teď mu nahlížel přes rameno. „Takhle začít nemůžeš.“

Mnich mu věnoval tázavý pohled.

„Vzpomeň na bratry a sestry z jiných zemí, kteří si ten příběh jednou přečtou. A především vzpomeň na naše bratry z opatství v Cluny ve Francii a Paisley ve Skotsku, kterým dáváme díla naší knihovny k přepisu. Copak vědí něco o historii naší země? Měl bys jim ji nejprve alespoň trochu vyložit.“

„Na historii nezáleží,“ opáčil mnich. „Záleží jen na ponaučení. Na pokání.“

„Na historii vždy záleží.“ Opat se usmál a mnich se musel proti své vůli usmát také. Vždyť tento starý muž byl sám historikem kláštera a království, jeho svazky četli až za Alpami. „Nepřehlcuj čtenáře, bratře. Ale uveď je do obrazu.“

Mnich přikývl. Seškrábal z pergamenu zasychající inkoust a začal znovu.

Anno Domini MCCCXXX. Slyšte, věrní křesťané a bratři, příběh těch, kteří propadli zkáze. Varování z Portugalského království v době, kdy se otec svářil se syny a synové zrazovali otce. Kdy princ Alfons, právoplatný následník trůnu, táhl do zbraně proti svému vlastnímu otci a kdy Denis, „král farmář“, dával přednost jednomu ze svých mnoha bastardů před vlastním synem. Kdy byl hlad a bída a zemi sužovalo sucho kvůli hříchům pánů i služebníků.

Na okamžik přestal psát a s tázavým výrazem se obrátil na opata.

„Není to špatné,“ uznal představený kláštera. „Trochu kostrbaté, ale nebudu tě dál rušit.“

Mnich přikývl a zamyslel se. Už teď ho bolely prsty. Vyhlédl z okna na prašné ulice Coimbry. Desítky mužů, žen i dětí se snažily protlačit k Praça do Comércio, kde obchodníci ve stáncích prodávali barevné látky, šátky či závoje a překřikovali se navzájem ve výhodných nabídkách. V dáli slyšel zpívat studenty, žadonící o příspěvek na drahá studia na nedávno založené univerzitě. Z hlavního chrámu se naopak ozýval zpěv jeho bratří – mnichů shromážděných k ranním chválám. On mezi nimi nebyl. Musel psát.

Zavřel oči a pokusil se rozpomenout, jak to všechno začalo. Ano, jistě. Začalo to holením.

Den první:
SABATTUM

Černí bratři benediktini se shromáždili v lavatoriu. Byl pátek večer před Svatým týdnem, slunce už dávno zapadlo, takže podle tradice začínala sobota. Do slavnostního Kristova příjezdu do Jeruzaléma zbýval pouhý den.

Mniši jeden po druhém svlékali černé pláště a vstupovali do kádě, kde je mlčenlivý bratr Guiomar pevnou rukou zbavoval přebytečných vlasů a vousů. Několik bratrů se zachvělo pod ledovým dotekem břitvy, avšak káď plnou vody nezbarvila ani kapka krve.

Holení ještě nebylo u konce a převor během něj četl z breviáře. Berenger přišel na řadu jako poslední. Když se břitva přiblížila k jeho krku, vyměnili si s Guiomarem dlouhý pohled. Ale stejně jako ostatní byl také alespoň na chvíli spokojeně zbaven rozrůstajícího se strniště. Nastávala doba velikonoční, největší křesťanský svátek. Největší událost roku v zapadlém klášteře na nejsevernějším cípu portugalských hor, kam jedinkrát v historii zavítal král a kam jen zřídka zabloudili hosté, nejčastěji ztracení v bouři nebo tací, kteří sešli z cesty.

Po skončení očistného procesu bratry čekal krátký večerní obřad. Pak spánek. A jak se ukázalo, nebyl vůbec klidný. Jako ostatně žádný odpočinek, který měl v následujících dnech přijít.

Berengera probudily zvony. Posadil se na posteli a protřel si rozespalé oči.

Všude byla tma. Co se děje? prolétlo mu hlavou. Zvony je obvykle svolávaly jen k účasti na bohoslužbě, a pokud už byl čas na první ranní chvály, měl buzení ospalých mnichů na starosti bratr Guiomar. Ne, muselo se stát něco závažného. Vyhlédl z okna, aby se ujistil, že některou z klášterních budov nezachvátil požár.

Místo toho však spatřil, že požár zachvátil nebesa.

Jako ve zlém snu se po obloze posunovalo ohnivé těleso. Berenger, oblečený stále jen v tunice, se mlčky díval, jak se na nádvoří shromažďují bratři. Nikdo je k tomu nevybízel a vlastně se ani neměli nechat vyrušit ze svých běžných povinností. Za takovou neposlušnost je mohl čekat trest půstu. K účasti na tomto zvláštním nočním shromáždění je však vyzývala sama nebeská záře. Mnozí porušili pravidlo mlčení a vzrušeně šeptali, další jen zírali s ústy otevřenými dokořán.

Také Berenger mlčky sledoval oblohu, dokud světlo nezmizelo za obzorem. V hlavě měl prázdno. Netušil, co předpovídalo znamení, jež se objevilo na nebesích – pokud vůbec něco. Mor? Válku? Nebo snad změnu na panovnickém trůnu, jak tomu věřil ctihodný mnich Beda?

Znovu ulehl a vzápětí usnul, jako by to celé nebylo víc než noční můra. Zjevení ve snu. Teprve za několik hodin jej opět probudil zvon, aby svolal bratry k modlitbě. Dobelhal se na nádvoří a do kostela dorazil jako poslední. Přestože mluvit se tentokrát nikdo neodvážil, Berenger dobře věděl, co se jim honilo hlavou.

Za zpěvu v temnotě narušené jen slabou září svící směřovaly myšlenky všech bratří ve vesnici Castro Laboreiro k tomu, co spatřili oné noci. Ráno se o tom bude horlivě vyprávět, pomyslel si Berenger. A nemýlil se.

O něco později si Berenger opláchl obličej, přes tuniku přetáhl plášť a škapulíř, ze stolku vzal zapečetěný dopis od převora a vložil ho do brašny. Znovu se musel vydat na cestu. Venku ho obklopil chladný ranní vzduch, voněl po dešti a prvních jarních květinách. Začínal duben, a tady v horách bylo jaro studenější a zrádnější než dál na jihu. Kdykoli se mohly stáhnout temné mraky a znovu zasypat prokřehlou půdu sněhem.

Prošel klášterní branou, kde úklonem hlavy pozdravil mohutného bratra Guiomara, který ji měl hlídat. Byl si jistý, že tenhle muž na rozdíl od ostatních bratří žádné dohady o nočních znameních nešířil. Vlastně si ani nedokázal vzpomenout, kdy ho naposledy slyšel mluvit. Hádal, že pro cirkátora to byla ideální povaha, když měl sám dohlížet na to, aby ostatní mniši příliš neštěbetali a vyhnuli se přehnanému užívání dorozumívacích gest.

Berenger už nebyl nejmladší, po okolních vesnicích však putoval zásadně pěšky. S osly nedokázal vyjít a několik koní ustájených v klášteře se používalo pro důležitější účely – zvlášť pro cesty převora Daniela a bratra Františka, který jako celerář navštěvoval skromné usedlosti ve správě kláštera. To Berenger se ze své funkce knihovníka a dočasného ošetřovatele obvykle vydával jen do okolních vesnic, i když se mu jednou dvakrát do roka podařilo přesvědčit převora, že musí navštívit knihovnu některého většího benediktinského kláštera dál na jihu.

Věděl, že se to na mnicha nesluší, přesto si brzy začal hvízdat do kroku. Melodie patřila jednomu z chorálů, který toho rána zpívali, ale v jeho podání zněla veseleji. V podvědomí si ji spojil s jedním z textů krále Denise, který byl nejen portugalským panovníkem, ale i mimořádně nadaným básníkem a trubadúrem.

Ach, jak velkou láskou moje srdce plane

k té sličné dámě, která mi projevila přízeň,

její jméno však ze mě nikdo nedostane,

ať její choť mi nezpůsobí strašnou trýzeň.

Trochu se zastyděl za tak nepřístojné myšlenky, ale nemohl si pomoct – cítil se dobře. Na každém kroku se zdálo, že zima byla konečně u konce, a řeholníkovi s přibývajícími léty dělalo jaro čím dál větší radost. Pěšina vedoucí z kláštera do vesnice Castro Laboreiro byla upravená, všude kolem rozkvétal žlutý a fialový vřes. Květy pokryly také duby a lípy, na břízách se zelenalo první listí. Vrcholky hor a kopců obklopující celé údolí konečně nepokrývala vrstva sněhu.

Jaro, pomyslel si bratr Berenger, je nejkrásnější období v roce.

Vůbec měl pocit, že žije v nadějné době. Zítra bude přece Květná neděle, počátek Svatého týdne, a do vzkříšení a konce toho zatraceného čtyřicetidenního půstu bude zbývat pouhých sedm dní.

Na některých místech musel našlapovat velmi opatrně, protože půda byla stále ještě plná vody z tajícího sněhu a potoky a říčky byly v plné síle. Leckde je naštěstí přehrazovaly kamenné mosty. Někdy Berenger nemohl jinak než žasnout nad tím, kde všude lidská ruka před staletími vytvářela přechody. Vždyť v pohoří Laboreiro žilo jen několik odvážlivců, snad víc poustevníků než pastýřů nebo rolníků.

Možná je ani nestvořila lidská ruka, pomyslel si mnich. Vzpomněl si na legendu o ďáblově mostě, kterou mu vyprávěl mladý bratr Martin, jeho pomocník v knihovně. Nebohý pastýř prý na druhé straně řeky spatřil jedinou ovečku, která přežila krutou zimu. Jenže jak se k ní dostat? Se spásným řešením se zjevil sám ďábel, aby mu nabídl, že přes řeku postaví most – samozřejmě za cenu jeho duše. A prostoduchý muž nabídku přijal.

Berenger uvažoval, za jakou cenu by byl ochoten prodat vlastní duši. Za opravdu vzácnou knihu? Jenže pak si uvědomil, že už ji možná dávno prodal – za to, aby přežil a aby se mohl v těchto horách schovat před světem.

S takovými myšlenkami ho notná část dobré nálady opustila. Naštěstí už před sebou spatřil vesnici Castro Laboreiro, nejbližší lidské osídlení u jejich zapadlého opatství bez opata. Na kraji vesnice stál menhir, kámen vztyčený ještě dávno předtím, než její obyvatelé vůbec začali svůj jazyk nazývat portugalštinou. Venkované se dušovali, že ho postavily zlomyslné víly, a vyhýbali se mu obloukem. Pro jistotu postavili ještě kostel se zvoničkou, který měl zlé síly spolehlivě odehnat. Zdaleka největší dominantou širokého okolí byl však hrad, který na vesnici shlížel z vysokého žulového pahorku.

Cesta k pevnosti byla daleká a strmá, jenže Berenger měl času dost a nemusel spěchat. Jakožto na muže starajícího se nejen o skromnou klášterní knihovnu, ale po ochrnutí bratra Teobalda také provizorně o nemocné z celého okolí, se na něj nevztahovaly přísné liturgické hodinky a nemusel se účastnit mnoha modliteb, jež upřímně řečeno považoval za nesmírně nudné. Trubadúrským písním dával odjakživa přednost a uznával, že král Denis byl zkušený skladatel, přestože mu portugalština nikdy nepřirostla k srdci tolik jako znělá lenga d’òc, kterou si zamiloval za léta strávená na slunném francouzském jihu. Ach, sladká Provence, povzdechl si v duchu a otřásl se chladem.

„Bratře!“

Z úvah ho vyrušil čísi hlas. Berenger se otočil a stanul tváří v tvář vyhublému vesničanovi s širokým kloboukem na hlavě. Podle vráskami zbrázděného obličeje musel být starý, snad ještě starší než sám řeholník, ačkoli knihovník dobře věděl, že v horách člověk stárl rychleji. Snad kvůli svému věku venkovan nepásl ovce ani nepracoval na poli – jen vysedával před jedním z nuzných kamenných domků, kterému se pomalu propadala střecha.

„Přeji požehnané ráno,“ pozdravil Berenger.

Doufal, že tím je jejich střetnutí u konce. V duchu se pomodlil, aby od něj stařec nepotřeboval pomoc. Navzdory své dočasné pozici v klášteře ve skutečnosti nebyl žádný medik – měl jen skromné znalosti, které načerpal z menší části v dobách, kdy ještě otci vypomáhal v plzeňské apatyce, a z větší části pak od svého ochrnutého předchůdce.

„Není krásné, bratře,“ prohlásil jiný, poněkud káravý hlas. „Ale prokleté.“

Teprve nyní si všiml, že na prahu stejného domu stojí postarší žena oblečená v černém. Místní ženy nosívaly jedině černou – v usedlostech v pohoří Laboreiro nebyl ani náznak po barvami překypujících oděvech měšťanů z jeho daleké vlasti. Berengerovi neušlo, že se další lidé shromažďují na návsi kolem sochy Panny Marie.

„Otec Jakub je po smrti.“ Starý muž pokýval hlavou. „Židi ho zavraždili. Svině.“ Odplivl si na zem.

Berenger si je s údivem prohlížel. Jak mohl být poustevník Jakub po smrti? Byl sice v jeho věku, ale vždycky mu připadal mnohem mladší – zvlášť když se pustil do vášnivého odsuzování všemožných hříchů a prohřešků. Ještě před týdnem Berengera málem vyhnal ze své poustevny, když se před ním mnich odvážil shovívavě omlouvat panovníkovy nemanželské zálety.

„Jak –“

Nedokončil otázku.

„Židi nám ho zavraždili!“ zavyla žena a rvala si vlasy. „Stejně jako Pána Ježíše.“

Na návsi byla situace ještě horší. K rozzuřenému davu vesničanů se přidal i místní kněz. Berenger otce Abéla dobře znal, nejednou ho navštívil kvůli horečce nebo žaludečním potížím, a považoval ho za mírumilovného člověka. Teď ale křičel a nekřesťansky nadával s takovým zápalem, jako kdyby dočista přišel o rozum. Řeholníkovi se sotva podařilo proklouznout. Najednou měl pocit, že obloha potemněla a příchod jara není zdaleka tak jistý, jak se ještě před okamžikem zdálo. Vesničané byli pohublí, v obnošených a dlouho nepraných šatech, zoufalí nad smrtí muže, ke kterému celá léta vzhlíželi a naslouchali mu.

Berenger sklonil hlavu a zrychlil krok. Chtěl být od lidí co nejdál. Když stoupal do strmého kopce k hradu, v uších mu stále zněly jejich nenávistné výkřiky.

Hrad Castro Laboreiro byl možná rozlehlý, ale rozhodně ne pohodlný. Víc než majestátní šlechtické sídlo připomínal strohou pevnost. Bratr Berenger se pod jeho vysokými hradbami vystavěnými z mohutných balvanů nikdy necítil dobře. Snad za to mohla jeho minulosti.

Nikdo nevěděl, kdo jako první vztyčil hradby a jak se mu to vůbec mohlo podařit. Vesničané se zaklínali, že balvany na vrcholek nanosili zrzaví obři na příkaz svatého Jakuba, který měl kdysi na svých cestách do Portugalska zabloudit. Další však tvrdili, že místo bylo mnohem starší.

Nejprve na vrcholku stálo hradiště pohanů, po kterých v okolí zůstaly rozeseté dubové háje a menhiry, někdy osamocené, jindy postavené do zvláštních kruhů. Pak přišli Římané, kteří si toužili podrobit neustále se bouřící horské kmeny. Ti po sobě zanechali několik kamenných mostů, které se ovšem nemohly rovnat velkolepým římským stavbám ve velkých městech.

Římany vystřídali Vizigóti, Vizigóty Bohem prokletí Maurové – pohroma, jež chudou zemi tyranizovala stovky let, než je první portugalský král Alfons zahnal na jih. A nyní stál tento horský strážce bez pána, jen se správcem třesoucím se před návratem toho, komu hrad právoplatně náležel, a jeho rodinou.

„Ten strach zhoršuje tvoji vyrážku, má paní,“ vysvětloval Berenger trpělivě správcově choti, když jí na pokožku nanášel mast ze směsice česneku, cibule, vína a hovězí žluči. „Proto nechce ustoupit.“

Bledá žena ztrácející poslední známky mládí zavrtěla hlavou. „Nejde o strach, ale o tohle místo, bratře. Naskakuje mi z něj husí kůže. Jsme tak hrozně vysoko, špatně se mi dýchá. Je tu příšerná zima, vane tu studený vzduch a oheň v krbu jako by vůbec nehřál.“

S tím musel řeholník souhlasit. Hrad byl postavený tak, aby měl přehled po okolí. Byl skutečným okem toho, kdo jej vlastnil – okem, které dohlédlo široko daleko. Nikdo se však nezamýšlel nad nezdravým prostředím, natožpak nad vzdáleností od civilizace. Do nejbližšího města to byly desítky mil, a to do města na nepřátelské kastilské straně, kde Portugalce vítali s kameny a holemi v ruce. Nebylo divu, že u krále Denise se o správu takového majetku neucházelo mnoho zájemců.

„Teď musíš mast pečlivě rozetřít, aby pronikla až pod kůži,“ radil Berenger a záměrně nepokračoval v předchozí konverzaci. „Bude to trochu studit, nic víc.“ A páchnout, dodal v duchu mnich, když nanášel nevábně vonící látku. Jenže pokud se člověk chce zbavit vyrážky, bude se s tím muset smířit.

Současný hradní pán, správce Bruno řečený Jednooký, je mlčky pozoroval. Jeho přízvisko nebylo úplně spravedlivé, oči měl totiž obě, i když ho v jednom trápil ošklivý zákal. Zlé jazyky u dvora tvrdily, že možná nevidí ani na jedno oko, když podepsal královskou listinu, která mu hrad dávala do správy. Zvláště v době sporů mezi starým panovníkem a jeho syny, které každým okamžikem hrozily vypuknutím občanské války.

„Slyšel už jsi o smrti poustevníka Jakuba?“ obrátil se na něj řeholník. „Nebo je to jenom vesnická fáma?“

Správce přisvědčil. „Před pár hodinami přišlo několik chámů prosit o pomoc při výpravě proti Židům v Portelinhě. Prý je to určitě jejich práce, poustevníka našli s podříznutým krkem v jeho chatrči. Podle nich vrah na místě nechal svou špičatou čepici. Já každopádně nikoho ze svých mužů postrádat nemůžu. Kdyby se nás dom Pedro rozhodl napadnout…“

Slova zůstala viset ve vzduchu. Tuhle větu Berenger slyšel při každé návštěvě na hradě. Jednookému Brunovi se zkazkami o zlotřilém bastardu Pedrovi, který své poháry naplňuje krví místo vínem, podařilo svého jediného syna tak vystrašit, že mu mnich musel při každé návštěvě pustit žilou. Teprve pak se dvanáctiletému chlapci trochu ulevilo.

„Nevrátí se,“ ujistil ho Berenger. „Pozvednout zbraň proti vlastnímu otci je ohavnost hodná exkomunikace.“ I když zplodit tucet bastardů handrkujících se o trůn taky není nejuvážlivější, dodal v duchu.

„Jenže skončila zima. Ledy roztály, hranice s Galicií je průchozí. To znamená, že tudy může projít kastilská armáda.“

Berenger to raději ponechal bez komentáře. Stačilo, aby Jednookého ještě trochu popíchl, a mohl se na hradě zdržet politickými rozpravami až do soumraku. Sám si ostatně nebyl jistý, nakolik byly obavy hradního pána oprávněné – bastard Pedro mohl totiž stejně dobře zůstat na opačné straně hranic jako se přes ni pokusit vpadnout. Od té doby, co odešel do exilu, o jeho plánech nikdo neměl ani ponětí. A rozhodně o nich nevěděl prostý mnich z jakéhosi zapadlého horského kláštera, ke kterému zprávy putovaly snad ještě pomaleji než na Island.

Berenger správci předal zprávu od převora a vydal se zpátky do kláštera. Cestou z hradu se raději lidským osídlením vyhnul. V dáli stoupal k nebesům dým a Berenger si dovedl živě představit, co může znamenat – Židé jako tolikrát v historii pykají za své domnělé zločiny. Než znovu spatřil klášterní bránu, přemýšlel o Pedrovi, který tolik děsil hradního správce a jeho rodinu. Svou zálibou v rytířské lyrice a psaní trubadúrských básní se totiž králův bastard svému otci ze všech synů zdaleka nejvíc podobal. Přesto – nebo možná právě proto – každý z nich skončil na opačné straně bitevního pole.

Mnich se vracel pozdě odpoledne. Jeho klášter ležel v malém údolí na východ od vesnice Castro Laboreiro, poblíž pramene říčky Varziela a ještě blíž vodopádu svatého Štěpána, který spolu s řekou dodával mnichům pitnou vodu. Byl to skromný dům Boží a tvořilo ho jen několik budov – především chrám s nedostavěnou zvonicí, spojený křížovou chodbou s klášterním konventem, stáje, pár hospodářských stavení a opatův domek. Také Berenger zdědil spolu s dočasným postavením po ochrnutém předchůdci vlastní obydlí – obyčejnou chatrč s bylinkovou zahrádkou u západní zdi.

Z kostela se linul zpěv a Berenger si uvědomil, že přichází právě na nešpory. Vylidněný klášter mu vyhovoval. Obešel kamennou budovu chrámu, prošel hlavním vchodem do konventu a zamířil do knihovny. Odemkl dveře těžkým klíčem a nasál vzduch. Vůně pergamenu mu jako vždy udělala radost. Zapálil několik svící a uvelebil se u stolku, kde stále ležely rozložené Církevní dějiny národa Anglů. Nebylo to záživné čtení, neznámý mnich je však opatřil nádhernými iluminacemi Sasů a britských králů, takže byl správce skromné knihovny na získání tohoto opisu patřičně pyšný. Obzvlášť proto, že jeho klášter knihy příliš nenakupoval, a už vůbec je nevyráběl.

Spisovatelské umění ho fascinovalo, strávil hodiny v dílnách velkých klášterů a snil o tom, že jejich mistrovská díla jednou dostane darem, protože koupi tak drahých děl si převor nemohl dovolit. On sám neměl na iluminaci talent a opisování vzdal před několika lety, kdy mu nepříjemná nemoc v kloubech začala bránit v držení brku. Ne že by byly jeho dřívější opisy nějaká mistrovská díla.