Eva Leigh

SCANDAL TAKES THE STAGE

Copyright © Ami Silber, 2015

All rights reserved

Translation © Stanislava Míčková, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-334-5

Zackovi,

mému nevyčerpatelnému zdroji inspirace

Poděkování

Děkuji své agentce Kevan Lyonové za to, že si na mě vždycky udělá čas, a své editorce Nicole Fischerové za její nepolevující pomoc.

1. kapitola

Vchází Phoebe ve všedních šatech.

Phoebe: Ach, jaký úkol jsem si to stanovila!

Zlomené srdce

Opona spadla. Všichni diváci v divadle Imperial vstali a sálem se rozlehl bouřlivý aplaus.

Cameron Chalton, vikomt z Marwoodu, stál ve své lóži a nadšeně tleskal s ostatními. Cam divadlo miloval – chodil sem skoro každý večer, často viděl stejnou hru několikrát a pokaždé si z ní odnesl nové potěšení –, jež z valné části přicházelo po představeních.

„Co myslíš, Marwoode?“ zeptal se ospale lord Eberhart, jeden z Camových společníků, který ho ten večer doprovázel. „Zajdeme na hazard k Donneganovi? Nebo se necháme vtáhnout do sítí rozkoše u lorda Larkina? Přivezl speciálně kvůli tomu celý houf krásek z Francie.“

„Nač se rozhodovat?“ odpověděl vesele Cam. „Noc je ještě mladá a můžeme si dělat, co se nám zachce.“

„Moje řeč,“ roztáhl Eberhart ústa od ucha k uchu. Nepatřil zrovna k nejzářivějším hvězdám na společenském nebi, ale od chvíle, kdy se Camův dobrý přítel Ashford oženil a usadil v pohodlí šťastného manželského života, Cam si nemohl dovolit příliš vybírat společníky. A navíc, pokud šlo o noční radovánky, Eberhart se nikdy nenechal pobízet. „Jdeme.“

„Ještě ne,“ odpověděl Cam a sledoval, jak se divadlo pomalu vylidňuje.

Divadlo Imperial bylo menší než ostatní populární scény v Londýně. Mělo pouze tři úrovně sedadel a lóží, menší orchestřiště a orchestr, nebylo však zchátralé. Majitelé ho udržovali v dobrém stavu. Čela lóží byla zdobená malovanými ornamentálními reliéfy s mytologickými výjevy a jeviště po stranách i nahoře zkrášlovaly nařasené sametové opony v modré barvě. O světlo se postaraly olejové lampy.

Z lóží se teď trousili ven jejich dočasní obyvatelé jako tropičtí ptáci vylétající z klecí na svobodu. Několik mladých lidí v hloučku v přízemí se popichovalo a smálo, strkali do sebe, flirtovali a hašteřili se. Blonďaté dívky a ženy nevalné pověsti volně přecházely od jednoho mládence k druhému.

Společenské postavení už Camovi nedovolovalo sedět v přízemí, což mu přece jen chybělo. Stýskalo se mu po té energii a nevázanosti. Přesto ale neměl důvod si stěžovat. Rozhodně ne právě teď, po zhlédnutí hry, jejíž autorkou byla slavná a záhadná paní Delamereová. Rozhodně ne, když se před ním otevírá noc jako nekonečná hostina. Taková, která by lahodila jeho srdci. Ale v této chvíli zrovna ne.

„Víš co, Eberharte,“ pokračoval Cam, otočený zády ke společníkovi. „Přijdu za tebou k Donneganovi a pak odtamtud vyrazíme k Larkinovi.“

„Chystáš se obcházet divadlo?“ utrousil Eberhart s výmluvným úsměvem.

„Je to moje království,“ odpověděl Cam a šibalsky zamrkal. „Povinnost mi velí svoji říši projít. Zkontrolovat úrodu.“

„Hereček,“ uculil se přítel afektovaně.

Cam nachýlil hlavu k rameni a nijak neprotestoval. „Pouhá část mého dominia.“

„Bavte se dobře, Vaše Výsosti.“ Eberhart se uchechtl, vyklouzl z lóže a vykročil do noci.

Přítel odešel a Cam se ještě poslední minutu kochal pohledem na divadelní budovu, zatímco mecenáši se zvolna ubírali ven. Stále v něm doznívalo vzrušení z divadelního představení, proudící mu žilami jako prskající elektřina. Tuto hru sice viděl už několikrát, nikdy však neztratila nic ze svého napětí – stoupání do výšin a zdrcující pády do hlubin doprovázející lásku a ztráty jednotlivých postav. Obzvlášť miloval scénu, kdy hrdinka nejdřív aristokratického ničemu naprosto zostudí, a pak se jí dostane tragické odplaty.

Ne každá hra na něj tak silně působila. Avšak z nějakého důvodu, jejž nedokázal přesně pojmenovat, tragické burletty paní Delamereové jím pronikaly tak krásně a čistě jako nůž zdobený drahokamy. Snad že dokázala pracovat s mnohem srozumitelnějším jazykem, než tomu bylo v případě jiných inscenací. Nebo s tím souvisely lidské vlastnosti jako touha a bolest, obsažené v každém díle. Ať už byl důvod jakýkoli, Cam prahnul po zhlédnutí každého jejího dalšího díla stejně, jako opilec prahne po víně.

Vyšel z lóže s neutuchajícím pocitem omámení ze hry a skoro hned narazil do dvou mladých, růžolících lordíčků, kteří se už potáceli pod vlivem přílišné konzumace piva. Tulila se k nim hezká kurtizána.

„Marwoode!“ zvolali, a když se nemotorně ukláněli, prakticky si zakopávali o nohy.

„Pánové,“ odpověděl Cam poněkud chladně. Nevadilo mu, když se člověk lehce opije, ale mladí se dopouštěli klasické chyby, že si nedokázali udržet přiměřené tempo.

„Pojďte s námi!“ vykřikovali. „Máme namířeno do Vauxhallu. Očekává se tam docela nával.“

Na malý okamžik o tom Cam zauvažoval. Zábavní park Vauxhall Gardens vždycky sliboval příjemně strávený čas a nikdy také nezklamal. Jeho teatrálnost a křiklavá krása se pokaždé postaraly o dobrou zábavu, a Cam nejednou vzal dámskou společnici na Temnou stezku na milostné dostaveníčko al fresco, tedy ve volné přírodě. Provozování sexuálních aktivit venku v sobě mělo něco napínavého – čerstvý vzduch, možnost, že budete přistiženi.

Kurtizána doprovázející dva mladíky si ho nepokrytě změřila. Pokud mohl soudit podle rozzářených očí, tak objekt jejího zájmu se jí líbil. Třeba by byla svolná…, třeba dokonce nadšená – možností vycházky po Temné stezce Vauxhallu.

I když…

„Schovejte pro mě nějakou buchtu,“ odpověděl Cam. „Půjdu s vámi někdy jindy.“

Oba mladíci se zatvářili poněkud sklíčeně, ale po rychlé výměně dalších vtípků se rozloučili a spolu s přítelkyní pokračovali dál.

Cam se mohl svobodně vydat ke své destinaci: do zákulisí. Právě tam to skutečně žilo.

Jak se pomalu loudal k cíli, míjel stále víc přátel a známých. Všichni ho nadšeně zdravili. Dostal tucty pozvání. Některá na schválené akce pro společenskou smetánku, jiná na odvážnější, exkluzivní setkání. Každé z nich bylo lákavé. Přál si, aby se mohl rozdělit na několik kusů a zúčastnit se všeho, co mu bylo nabízeno. Slavnostní galavečery, soukromé večírky, půlnoční závody koní. Zábavy bylo víc než dost, radovánky a rozkoše, jež si mohl dopřát, neměly žádné hranice. Odvážné vdovy a znuděné manželky nabízely provokativními letmými náznaky a žhavými pronikavými pohledy mlčenlivá pozvání.

Jak by mohl odolat? Častěji se stávalo, že neodolal.

Dnes večer však má jiné plány. Konkrétně herečku, která hrála naivku.

Poté, co se oddělil od další skupiny aristokratických mecenášů, zamířil po schodech dolů. Blíž ke svému cíli.

„Jak dokonale depresivní překvapení,“ pronesl sarkasticky někdo za jeho zády.

Camovi se rozbušilo srdce. Znal ten hlas, skoro tak dobře jako svůj vlastní. Teď by mohl večer doopravdy začít! Otočil se a uviděl před sebou hraběte z Ashfordu.

Vedle hraběte stála jeho nová manželka, velmi hezká blondýnka; Camovo nadšení mírně ochladlo. Ne že by lady Ashfordovou neměl rád. Kdepak, v žádném případě. Ale od chvíle, kdy vstoupila hraběti do života, se Camův svět neustále nacházel ve stavu velké proměny. Divoké jízdy po městě bez Ashforda už zdaleka nebyly tak zábavné.

„Tak teď je večer definitivně v háji,“ zareagoval Cam.

Ashford i jeho žena byli odění v elegantních společenských šatech. Obzvlášť lady Ashfordová v modré zářila. Ačkoliv byla hraběnka, pyšnila se tím, že je pracující žena. Cam však nepochyboval, že velké safíry kolem krku a ty zavěšené v uších jsou gesta na usmířenou od jejího manžela. Ashford se snažil ji každou chvíli rozmazlovat.

Dvojice stála nemoderně blízko sebe. Ashford držel manželku kolem pasu.

Když Cam políbil lady Ashfordové ruku zahalenou v rukavičce a potřásl si rukou se starým přítelem, jízlivě poznamenal: „Jsem starší, než jsem si myslel, protože mě určitě klame zrak. Tohle nemůžou být lord a lady Ashfordovi, kteří vskutku vyšli z domova. A připojili se k těm z nás, co nenalezli manželskou blaženost.“

„My nemůžeme za to, že ženská populace Londýna tě považuje za nenapravitelného ničemu,“ kontroval Ashford.

Jeho žena se hřejivě usmála. „Na ženy působí jeho pověst jako lákadlo, nikoli jako odstrašující prostředek.“

„A stejně jsou nakonec bolestně zklamané,“ poznamenal Cam a sepnul ruce za zády. „Protože tenhle kus masa není na trhu ve Smithfieldu na prodej.“

Ashford potřásl hlavou. „Tohle neříkej otci. Skoro každé dva týdny chodí za mnou a zoufá si, že si snad nikdy nenajdeš manželku.“

Cam obrátil oči ke stropu. Jeho otec byl zároveň Ashfordovým kmotrem. A od chvíle, kdy se přítel oženil, otec zdvojnásobil úsilí, aby Cama viděl usazeného, soustředícího se na úkol postarat se o dědice.

„Taková dřina,“ pronesl Cam s hraným smutkem, „a tak nicotný výsledek.“

„Takže jste se rozhodl zůstat oddaným svobodným mládencem?“ naléhala lady Ashfordová, jež v sobě nezapřela urputnost novinářky, kterou stále zůstávala. Ovívala se vějířem v ladící modré barvě, aby se v dusném ovzduší divadla zchladila.

„Mám mladšího bratra,“ upozornil Cam. „V jeho prospěch hrají tři vlastnosti, které já nemám.“ Zvedl ruku a vypočítával na prstech. „Za prvé: už se oženil s nevěstou, která má vhodný rodinný původ a majetek. Za druhé: zplodili dítě. A za třetí: netrápí ho žádné výčitky svědomí, že by na sebe měl vzít roli markýze z Allamu, kdyby se mi snad něco přihodilo.“

Pokrčil rameny a dodal: „Nevidím žádné překážky, které by mi bránily dál vést život, po němž tolik toužím. Bez komplikací.“ Bez zklamání.

Jeho rodiče žili v pozoruhodně šťastném manželství. Neprojevovali si vzájemnou náklonnost na veřejnosti, jako to dělali Ashfordovi, doma to však bylo něco jiného. Otec s matkou si byli navzájem oddaní, dotýkali se rukama, vyměňovali si pohledy, dokonce – Bůh mu pomáhej – se zavírali uprostřed dne do ložnice.

Nebyl to sňatek z lásky, postupně se však vyvinul, a Cam ví, že takové věci se stávají vzácně. To, k čemu došlo s ostříleným svůdníkem, jakým byl Ashford, byla výjimka, běžná asi stejně jako nález perly v jablku.

Jediné místo, kde kvete opravdová láska, je jeviště. Není zamýšleno pro reálný svět. Není určeno pro něj. Kdyby se pokusil o něco, co nemůže existovat, setkal by se pouze s deziluzí a rozčarováním.

Proto své milostné vztahy ponechává v rovině dočasnosti.

Lady Ashfordová povytáhla obočí. „Jste celkem dost přesvědčený, že o žádné takové ,komplikace‘ nestojíte.“

„Tak přesvědčený, jako jste vy, že musíte dál pracovat,“ vtipně opáčil s úklonou, „navzdory svému novému společenskému postavení.“

Uznale nachýlila hlavu k rameni. „Vzdávám se – zatím.“

Ashford se usmál. „Opatrně, Marwoode. Znamená to jen, že si bere taktickou přestávku. Pokud jde o důležité věci, moje žena je značně neústupná.“ Pronesl ta slova se zjevným zalíbením.

Cam nemohl starému příteli toto štěstí nepřát. V Ashfordových očích se zažehla nová jiskra, jako kdyby objevil smysl života, cíl své existence.

Cam se zběžně porozhlédl, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá, sklonil se blíž k lady Ashfordové a pronesl spiklenecky: „Viděl jsem jistého lorda V–, hluboce pohrouženého do soukromého rozhovoru s novou ženou lorda W–.“

Její moudrý úsměv prozrazoval, že ví. „Už jsem si udělala poznámku.“ I když byla hraběnka, nadále vlastnila a řídila jedny z nejoblíbenějších londýnských bulvárních novin Ostříží oko. Série článků o Ashfordovi v těch novinách vlastně svedla ty dva dohromady.

Cam se uklonil. „Vidím, že svou inteligencí se vám nemohu rovnat, mylady.“

„To může jen málokdo,“ dodal Ashford s širokým úsměvem.

Lady Ashfordová navázala: „Tomuto inteligentnímu oku se zdá, že lorda Marwooda zdržujeme od nějakého záměru. Možná se chystá navštívit slečnu Smithovou, která dnes večer tak nádherně ztvárnila roli naivky.“

Cam zatřásl hlavou. Hraběnčinu mazanost musel obdivovat. „Nic nepřiznávám,“ opáčil.

„To dobrý prostopášník nikdy nedělá,“ kontrovala, ale usmívala se při tom.

„Ať se ti lov vydaří,“ uchechtl se Ashford.

„O tom nepochybuj.“

S těmi slovy se Cam se starým přítelem rozloučil. Pocítil v hrudi nával melancholie, když si uvědomil, co Ashfordovým sňatkem ztratil a že kamarád našel lásku, která je vzácnou komoditou. Vzhledem k tomu, že blesk uhodil dvakrát tak blízko Cama, zdálo se ještě méně pravděpodobné, že ho zasáhne. Kolik je na světě pravé lásky? Velmi málo. Většinou je obsažena na forbíně divadla.

On dnes večer lásku nehledá. Jen rozptýlení.

Vstup do zákulisí hlídal vysoký, statný muž. Silné paže měl zkřížené na hrudi, když půl tuctu mladých mužů usilovalo, aby se mohli dostat za scénu – většinou do šaten hereček. Pokud šlo o návštěvníky v zákulisí, v jiných divadlech zvolili volnější přístup, ale v Imperialu někdo před mnoha lety zavedl pravidlo, podle něhož všichni případní ctitelé musejí být prověřeni. Žádný z těchto fešáků zjevně nesplnil kritéria.

„Ale no tak, pusťte mě dál,“ bědoval jeden mládenec. „Ona mě očekává.“

„Mám tady pro vás dvacetilibrovou bankovku,“ prohlašoval jiný.

S horou střežící zákulisí to ani nehnulo.

Když se Cam přiblížil, hlouček se rozestoupil. Hluk utichl. Všichni mladší muži na něj zírali jakoby s úctou. Snažil se, aby se nedmul pýchou. Nakonec, na své pověsti prvotřídního bouřliváka tvrdě pracoval. Byla by škoda, kdyby všechna ta dřina přišla vniveč.

„To je Marwood,“ šeptal obdivně jeden z mužů druhému.

„Myslíš, že nás dnes večer vezme s sebou?“

„Slyšel jsi o tom večírku, který pořádal před pár měsíci? Maškarní ples, jaký od časů starého Říma nikdo nepamatuje.“

„Poslyšte, Marwoode…“

Nevšímal si jich. Místo toho předstoupil před obrovitého chlapa.

„Lord Marwood?“ zeptal se mohutný muž.

Cam sklonil hlavu.

Muž ukročil a pokynul mu, aby šel dál. „Račte, mylorde.“

Dřív než se pohnul, obrátil se ke všem těm udýchaným, nedočkavým mladíkům a oslovil je. „Nikdy o nic neproste,“ poradil jim. „Vypadáte pak jako zoufalci. Zoufalého muže si nikdo neváží. Zejména ne ženy.“

S těmi slovy odkráčel do zákulisí. Najednou se kakofonie hlasů spustila znovu. Je smutné, že nikdo z těch maníků si Camovu radu nevzal k srdci. Ach, no ano. Dřív nebo později se o pravdivosti jeho slov přesvědčí.

V zákulisí vládl organizovaný chaos. Motali se tam účinkující všeho druhu – včetně akrobatů, skupiny tanečníků, klaunů, a líčením zkrášlených herců a hereček z poslední burletty, stále navlečených v kostýmech. Mezi nimi se pohybovala pracovní četa; muži odnášeli namalované kulisy, dávali dohromady rekvizity a celkově působili dojmem rozladěnosti, že musejí pracovat uprostřed takového blázince.

Cam se zastavil u postranních kulis a zhluboka se nadechl. Nebyl to příjemný nádech, poněvadž vzduch byl prosycený zápachem barev a potu, ale Camovi přesto připadal stejně omamný jako drahý parfém. Toto je vůně divadla, kouzla iluze. Trochu zvětralá a velmi lidská. Přesně z těchto důvodů má divadlo tak rád.

Ihned na něm spočinulo mnoho párů očí. Během chvilky ho obklopily tři herečky oděné v umělém hedvábí a sametu, připomínající malované motýly. Mrkaly na něj očima orámovanýma černou barvou, ovíjely mu měkké slonovinové paže kolem ramen a usmívaly se; přitom odhalovaly krásné drobné zuby. Krůpěje potu třpytící se na jejich čelech jim jen dodávaly na přitažlivosti. Na rozdíl od žen z tanečních sálů a společenských setkání smetánky, z těchto vyzařovala opravdovost, pramenící z jejich ukotvení v divadle a spjatá s jeho prací. Zdálo se paradoxní, že ačkoliv jejich doménou je sféra předstíraného a imaginárního, pro Cama jsou ryzejší než jakákoli debutantka z vyšší společnosti. On se vlastním rozporům nebránil.

„Mylorde,“ zacukrovala tmavovlasá herečka. „Rozkoš.“

„Rozkoš patří k mým nejoblíbenějším kratochvílím,“ odpověděl s širokým úsměvem.

Herečky se zachichotaly.

Potěšilo ho, že mezi herečkami vidí slečnu Smithovou. Vysoká a štíhlá, s popelavě blonďatými vlasy a šedýma očima, s postavou lesní žínky, ale inteligentním pohledem. A stejně obratnýma rukama.

Ty ruce se pohybovaly přes Camovu vestu, tiskly se k jeho hrudníku. Byla by z ní půvabná kapesní zlodějka. Žádný muž by oškubání těmi pěknými prsty neodolal.

„Och, mylorde,“ povzdechla. „Vy nejste tak měkký jako ostatní džentlmeni, co chodí sem dozadu. Jste celý tvrdý.“

„To vskutku můžu být,“ odvětil.

Mezi ženami jeho poznámka vyvolala další chichotání.

„Líbila se vám dnešní představení?“ zeptala se slečna Smithová.

„Všichni podávali skvostné výkony,“ odpověděl upřímně. „Při tragickém závěru poslední burletty se mi málem rozkutálely slzy po tváři. A v obecenstvu jsem nebyl jediný, kdo se tak cítil. Všichni jsme byli hluboce dojatí.“ Vůbec nepřeháněl.

Neměl rád falešné lichotky. Takové laciné triky používají mizerové a podvodníci, kteří nejsou dost šikovní, aby získali ženu čestným způsobem.

„Vlastně,“ pokračoval, „jako projev uznání za takový výkon bych vás všechny velice rád pozval na soukromou večeři.“

Herečky zavýskaly štěstím. Slečna Smithová se na něj zářivě usmála a její řasy zakmitaly tak divoce, že se málem zašmodrchaly. Cam si uvědomil, že slíbil Eberhartovi, že se s ním za hodinu sejde v hráčském doupěti, ale věděl, že příteli nebude vadit, když se rozhodne jinak a místo toho pohostí malou skupinku hereček.

Právě se chystal navrhnout ženám, aby se šly převléknout z kostýmů, když koutkem oka zachytil nějaký pohyb, jenž upoutal jeho pozornost. Nebo to spíš byla absence pohybu. V záplavě všeho toho zmatku se nacházel malý tichý bod, a ten přitáhl jeho zrak.

Žena. Drobná, ale pěkně vyvinutá, s bujnou hřívou téměř černých vlasů stažených na temeni. Pročítala nějaký list papíru a na rozdíl od hereček a tanečnic na sobě neměla kostým, nýbrž prosté červenohnědé vlněné šaty s hlubokým výstřihem a dlouhými rukávy. Tvář skláněla k dokumentu, který studovala, ale Cam přesto viděl, že má malou zašpičatělou bradu, velmi tmavé obočí a široká ústa s plnými rty. Nedala by se označit doslova jako krásná, ale rozhodně byla půvabná.

V jejím malém, pěkně tvarovaném těle se ukrývala mimořádná vážnost. Cíl a odhodlání. Očividně z ní vyzařovaly. Na Cama to velmi zapůsobilo.

Náhle zahořel touhou ocitnout se jí nablízku. Připadala mu jaksi povědomá, ale nedokázal ji přesně zařadit. Ať je kdokoliv, on chce vyhladit vrásku mezi tím zajímavým obočím. Musí slyšet její hlas – jestli je vysoký a holčičí, nebo hluboký a zastřený. Chce… vlastně neví, co chce. Jen být po jejím boku.

„Omluvte mě na chvíli,“ zamumlal roztržitě a vymotal se z hloučku od slečny Smithové a ostatních hereček. Jako omámený přešel přes zákulisí, nevšímal si ničeho a nikoho.

Jen tajemné ženy před sebou.

2. kapitola

Phoebe: Uhodne někdo tajemství mé totožnosti? Modlím se, aby se to nikomu nepovedlo.

Zlomené srdce

Ačkoli se nacházela ve víru umírněného šílenství, Margaret Delamereová se soustředila výhradně na dokument, jejž držela v ruce. Ten dopis ji pronásledoval už tři dny, od okamžiku, kdy jej obdržela. A odpovědi na něj se od té doby nepřiblížila ani o píď. Jenže odpověď se očekávala. Ba ne, byla vyžadována.

Margaret si ani nemohla vychutnat uspokojení a radost, následující po skončení dalšího úspěšného představení jedné z jejích burlett. Mohla se jen zabývat starostmi, které jí úzkostně stahovaly žaludek do ledového uzlu.

Když pročítala dopis znovu, uvědomila si, že není sama.

Zvedla oči a pohlédla do jedné z nejhezčích tváří, jaké kdy viděla. A okamžitě ji tiše proklela.

Lord Marwood. Dokonale zapadá do jedné z Maggiiných her jako elegantní, ďábelský zpustlík. Tmavé vlasy má dlouhé, a vzhledem ke strništi na hranaté bradě by se mohlo zdát, že strávil několik dní mimo společnost své břitvy. Neobyčejně drahé oblečení dával na odiv s elegantní nedbalostí, kravatu ani neměl pořádně uvázanou. Nevynikal sice zvlášť vysokým vzrůstem, ale měl štíhlou, atletickou postavu, hodící se pro všechny druhy sportů – včetně milování.

Maggie se okamžitě nasupila. Nestojí o to, aby ji někdo vyrušoval, natožpak on.

Chvíli nedělal nic. Jen na ni civěl. Nejdřív pohledem čistě mužského zájmu, ten se ale pomalu změnil. V cosi mnohem delikátnějšího. Och, hrom do toho. Poznal ji.

„Slečna Delamereová?“

„Paní,“ opravila ho.

„Autorka mých oblíbených divadelních her! Láska je zrada, Co nebesa dopustí a – můj bože – Zlomené srdce.“ Z vikomtova hlasu zaznívalo nadšení, jako by se setkal se samotným Wellingtonem. Z tmavých očí vyzařovalo nadšení.

„Právě ta,“ odpověděla stručně. I když obvykle měla ze setkání s obdivovateli své práce radost, teď kvůli dopisu neměla náladu se s nikým bavit, a už vůbec ne s hezkým, frajerským aristokratem. Vzhledem k jeho pověsti a četnosti jeho návštěv divadla Imperial o něm Maggie věděla všechno. Divadlo je malý svět a drby a fámy se šíří rychleji než zimnice.

Teprve minulý týden se Maggie dozvěděla, že lord Marwood se zapletl do poněkud choulostivého milostného trojúhelníku mezi nějakou vdovou a tanečnicí v opeře. Ošemetný vztah skončil za poněkud… zajímavých podmínek. Lordův seznam milenek byl tématem pro mnoho legend a spekulací. A vypadalo to, jako by se bez něj nemohl obejít žádný divoký večírek či soukromé shromáždění. Maggie se samozřejmě takových setkání nikdy neúčastnila. Její krev si neochvějně zachovávala prostý původ – a za ten fakt byla vděčná. Po setkávání s vyšší společností vůbec netoužila.

Hořká zkušenost ji naučila, jak to dopadne, když se neurození a šlechta dají dohromady.

„Pokud se nemýlím,“ pokračoval vikomt, „byla jste také na svatbě lorda a lady Ashfordových.“

Krucinál hergot. Doufala, že si na to nevzpomene. Jenže se ukázalo, že kromě neobyčejně hezké tváře a mužného těla má lord Marwood také vynikající paměť.

„Ano, byla jsem tam jako host,“ potvrdila obezřele.

„Seděla jste vzadu v kostele,“ dodal. „Ale na svatební snídani jste se nedostavila.“

„Bylo třeba postarat se o nějakou záležitost v divadle.“ Což nebylo úplně přesné. Pravda o té záležitosti byla taková, že ani fakt, že Eleanor – lady Ashfordová – je Maggiinou nejbližší kamarádkou, nemohl zaclonit Maggiin akutní smutek a rozpaky v přítomnosti osob modré krve. Maggie vyklouzla z kostela ve chvíli, kdy zazněly manželské přísahy, a vrátila se do bezpečí divadla. Eleanor pro ni naštěstí měla pochopení a soucítila s ní. Mezi nimi dvěma neexistovaly žádné zlé úmysly.

Lord Marwood, stojící vedle lorda Ashforda, byl ve svátečním obleku neskutečně krásný: tmavé vlasy měl sčesané z čela, světlo proudící přes vitrážová okna se mu v barevných paprscích rozlévalo přes hranaté obrysy tváře. Zdálo se nepravděpodobné, že by někdy před církevním shromážděním stanuli dva atraktivnější muži nežli on a lord Ashford.

Maggie však upřeně hleděla jen na Eleanor nebo do svého zpěvníku. Od aristokratických hostů lorda Ashforda se držela daleko. A snažila se, aby nepřitahovala ničí pozornost, zejména ne lorda Marwooda.

Muži jako on byli zosobněním samého ďábla. Krásní. Nebezpeční.

Vikomtovi žádné vysvětlení svého chování nedluží. Toho muže sotva zná.

„Ten den se tam pohybovala celá řada hostů,“ poznamenala. „Musíte mít velice dobrý zrak, když jste si mě všiml vzadu v kostele plném lidí.“

„Je velmi snadné si vás všimnout,“ odpověděl s úsměvem. Zasáhl ji přímo mezi žebra. Neskutečná zbraň, ten úsměv. Slibuje hříšnost i rozkoš. Není divu, že ženy z celého Londýna mu padají k nohám jako utržené květiny.

Ona se ale takovou květinou nestane. Ona je houževnatá, odolná tráva. Není nápadná, zato vytrvalá.

„Jste lichotník, mylorde,“ odbyla ho řízně.

„Možná ano,“ nenuceně pokrčil rameny. „Ale je pro mě mnohem snazší skládat poklony, když jsou zasloužené.“

„A pokud se té pochvale nevěří, ani není zasloužená?“

Jeho mírně zvlněné rty se rozšířily do oslnivého úsměvu. „O to větší je to pro mě výzva, a zjistil jsem, že výzvám nedokážu odolat.“

„Nicméně,“ pokračovala, „výzva dokáže odolat vám.“

Zasmál se dunivým, hlubokým hlasem. „Ještě lepší.“

Je to úplně nesnesitelné. Zdá se, že nic nebere vážně, nejmíň ze všeho sám sebe. Typický aristokrat. Všechno dostane a nic se mu neodepře.

Vikomt pronesl tichým, svůdným hlasem: „Vy a já bychom měli být přátelé.“

„Jsem si jistá, že vy máte přátel spousty, mylorde.“

„Člověk jako já jich nikdy nemůže mít příliš mnoho.“ Vysílal lákavé, svůdné vlny sebejistoty. „Máme společné známé.“ Jeho hlas se prohloubil. „Pojďme spolu všichni na večeři. Ať se o sobě navzájem dozvíme víc.“

Uměla si docela dobře představit, že jídlo s ním by vedlo k dalším druhům požitků. Ta představa jí zažehla v břiše slabý plamínek. Ona ho ale musí uhasit, kvůli vlastní bezpečnosti.

„Jsem velmi nudný společník.“ O některých věcech z její minulosti věděla jen hrstka lidí. Maggie netoužila po tom, aby se vikomt dozvěděl o jejích tajemstvích. Mohl by je nějakým způsobem použít proti ní. Mohl by ji zostudit. Nebo by mohl využít jejích slabostí, aby ji svedl.

O tohle tady jde, ne? Pokus o svedení? Nedokázala si představit, že by šlo o něco jiného. Obzvlášť když se na ni teď tak dívá: jako by byla jediná žena – jediný člověk – na světě.

Byl to opojný, nebezpečný pocit.

„O tom opravdu silně pochybuji,“ zamumlal. Přistoupil o kousek blíž. Tak blízko, že cítila teplo jeho těla. Kdyby ale couvla, znamenalo by to přiznání jeho vítězství, a ona potřebuje dokázat jemu i sobě, že nad ní nemá žádnou moc.

„Zejména když soudím podle vaší práce,“ pokračoval. „Při večeři bychom si mohli povídat o vašem psaní dlouho do noci. Nebo nemusíme mluvit vůbec. Je přece tolik jiných způsobů… komunikace.“

„Mám moc práce,“ odbyla ho, což byla pravda.

Přes tvář mu přelétl stín zklamání. „Můžete mi aspoň říct, kdy se bude hrát pokračování hry Zlomené srdce?“

Zarazila se. „Řeknu vám, co říkám každému: bude záležet na rychlosti mého brku.“

„Nemůže se váš brk pohybovat rychleji?“

Před nutkáním sarkasticky odpovědět ji zachránil příchod slečny Smithové. Herečku nedostatek zájmu ze strany lorda Marwooda zjevně podráždil; dolní ret měla vysunutý jako zlobící se dítě.

„Myslela jsem, že jdeme na večeři,“ utrousila s vyšpulenými rty.

Vikomt začal hovořit, jako by na existenci slečny Smithové zapomněl. „Odpusťte mi to, drahá. Nacházím se dnes večer v nějakém divném rozpoložení. Stěží si uvědomuji, kde jsem, nebo komu dělám společnost.“

„No, lord Frobisher mě požádal, abych šla na večeři s ním,“ vypadlo z ní.

„Och, Frobisher je výborný společník,“ opáčil lord Marwood s nenuceným úsměvem. „Beze všeho s ním jděte.“

Slečna Smithová něco otráveně zabrblala, potom rázně odkráčela.

„Ona o to vůbec nestojí,“ zamumlala Maggie.

„Ach, za okamžik na mě zapomene,“ opáčil lord Marwood spontánně.

O tom Maggie jaksi pochybovala.

„Opravdu vás nepřesvědčím, abyste si dnešní večer rozmyslela?“ naléhal vikomt.

„Prostě mám moc práce,“ odbyla ho bez okolků. „A dodržuji pravidlo nikdy nechodit na večeři s mecenáši divadla.“

„Chodíte na večeři s lordem a lady Ashfordovými?“

„To jsou moji přátelé,“ odvětila.

„Třeba nastal čas okruh svých známých rozšířit,“ naléhal přesvědčivě.

„To si nemyslím.“ Měli by spolu mít do činění co nejméně. O to se Maggie postará. Lidé jako on jsou příliš svůdní a příliš nebezpeční.

Měla podezření, že se tak usilovně snaží proto, že jeho zájem není opětován. To pro něj musí být novinka. A šlechtici stále hledají další novinky. Ona je však lidská bytost, nikoli kuriozita v zábavním parku. Může to dokázat metaforickými jizvami, které ji trvale poznamenaly.

„Omluvte mě, prosím, mylorde.“ Zdvořilost si žádala, aby mu věnovala malou úklonu, což učinila, a pak odchvátala pryč, jak nejrychleji to šlo. Nechala ho samotného, jak jí velela nutnost. Aby sama sebe ochránila.

Na rozdíl od zmatku před několika hodinami vládlo nyní v divadle Imperial ticho a klid. Nikdo v něm nebyl. S výjimkou Maggie. A pana Pierra Kingstona, divadelního režiséra.

Někdy Maggii přišlo vhod zapojit se s účinkujícími po představení do hýření a radovánek v místních hospodách. Popíjeli a komicky si připíjeli navzájem nebo sami sobě. Pokud se představení obzvlášť vydařilo, mohlo dojít i na tanec. Divadelníci jsou divoká cháska. Bylo tomu tak odjakživa, počínaje prvními hrami v antickém Řecku. Byl to těžký život, často poznamenaný chudobou a dřinou, což mělo za následek, že si užívali potěšení a veselí, kdekoliv se jim naskytla příležitost.

Dnešní večer pro Maggii nic takového nepředstavoval. Prostě neměla duševní sílu předstírat, že je šťastná, když všechno kolem ní se ocitlo na pokraji zhroucení.

Přesto ale nemůže zůstat úplně sama. Proto se posadila v kanceláři pana Kingstona, který usedl ke svému psacímu stolu a kontroloval večerní evidenci tržeb. Místnost byla přeplněná starými divadelními plakáty a specifickými maskami pro commedia dell’arte.

„Dnešní večer se vydařil,“ konstatoval svým barytonem s karibským přízvukem. „Můžeme dávat Zlomené srdce šestkrát do týdne a každý večer máme téměř vyprodáno.“

„Téměř,“ poznamenala Maggie. „Ale ne úplně.“

„Jak to, že mě nepřekvapuje, že spisovatel v tom oznámení najde něco negativního.“ Jeho tmavě hnědou tvář rozjasnil úsměv.

Pokrčila rameny. „Jsme křehká stvoření, která žijí nebo umírají ze slov.“

„Já raději žiju z bifteku,“ zavtipkoval. „Ale dokud nedokončím kalkulaci těchhle čísel, žádný nedostanu. Nemusíte mi dělat společnost. Všichni se šli bavit do Foxheadu.“

„Mně se tady líbí.“ Vzala jednu ze škrabošek, tu s velmi dlouhým nosem a přehnaně zamračeným čelem, a přidržela ji před obličejem. „Tedy, pokud vám moje přítomnost nevadí.“

„Rád u sebe někoho mám, když se tady musím lopotit. Necítím se tak osamělý. Mimochodem, ten výraz vám ohromně padne,“ dodal a mávl rukou k masce. „Vypadáte mnohem přístupnější.“

„Pcha.“ Upravila si škrabošku. „Já jsem přístupná.“

„Vikomt si to zjevně myslel,“ prohodil pan Kingston ironicky.

Ach bože. Ten muž. Od chvíle, kdy se rozešli, se od ní v myšlenkách nevzdálil. Kam šel? S kým šel? A proč by ji to mělo zajímat?

Vydala posměšný zvuk. „Je úplně stejný jako všichni z jeho společenské vrstvy – hezký, nepoužitelný, kořistnický.“

„Ale taky se hluboce zajímá o vás,“ upozornil režisér.

„Zajímá se o cokoliv, co nosí sukně,“ odrazila ho.

Pan Kingston odsunul papíry stranou. „To není pravda. Snadno by našel dámskou společnost u slečny Smithové nebo u libovolného počtu hereček či tanečnic. Jakmile vás uviděl, ztratil veškeré povědomí o někom jiném.“

Maggie znovu pohrdavě zamručela. „Já jsem pro něj zvláštnost: žena, která umí říct ne.“

„Muži se nedívají na zvláštnosti tak, jak se díval na vás,“ oponoval režisér mírně. „Mimo to, všechny ty řeči o napětí z dobývání, to je prostě nesmysl. Ano, muži mají rádi trochu vzrušení, ale dávají přednost jistotě.“

„Pokud existuje něco, co nejsem, pak je to jistota.“

„To je namouduši pravda.“ Vstal a povzdechl. „Nějaký trouba mi nepřinesl stvrzenky na druhou půlku. Asi je nechal v pokladně.“ Zamířil ke dveřím. „Nepodpalte tady něco, než se vrátím,“ varoval ji.

„Spisovatelé jsou chorobní zloději,“ kontrovala. „Nikoliv žháři.“

„Tak si ukradněte, co chcete,“ odbyl ji mávnutím ruky. „Stejně je to všechno lepenka.“ S těmi slovy zmizel v chodbě.

Maggie v režisérově kanceláři osaměla. Vstala a začala přecházet sem a tam. Poznámky pana Kingstona o vikomtovi patřily k dobře míněnému škádlení a drbům, které k životu u divadla patří, ale přesto, jak by mohl vědět, že rozvířily její myšlenky a pocity, o něž nestojí?

Od chvíle, kdy se po představení vydali každý svou cestou, Maggie nemohla lorda Marwooda pustit z hlavy. Nedá se popřít, že ten muž je nadmíru hezký a ďábelsky svůdný. Slyšela všechno o jeho pověsti – nejen o počtu milenek, ale i o kvalitě jeho milování. Zatímco někteří muži studovali přírodní vědy nebo politologii, vypadalo to, že lord Marwood studoval umění postelových hrátek.

Což byl hlavní důvod, proč se mu musí vyhýbat. Může poskytnout ženě potěšení, ale to potěšení je dočasné. Muži jako on nikdy nezůstávají. Vezmou si, co chtějí, a přesunou se k dalšímu triumfu.

Mohlo by to být dočasné, ale byla by to zábava.

Potřásla hlavou a myšlenku zavrhla. Zábava vede ke sváru. Nenechá se připsat do výčtu jeho milenek. Když by své úlovky specifikoval, pravděpodobně by ji nazval ,spisovatelka‘. Podobné trampoty už zažila a zaplatila za ně. A přesně to je lord Marwood. Trampoty v nablýskaných botách. Bez ohledu na jeho krásný tmavý zjev a svůdný úsměv.

Mimo to, ona se musí věnovat daleko důležitějším problémům, než je jeden hezký vikomt.

Dopis ji pálil v kapse. I když ho četla a přečetla znovu, ještě jednou jej vytáhla, aby si prostudovala jeho obsah.

Vážená paní Delamereová,

věříme, že se těšíte dobrému zdraví. Jelikož jste neodpověděla na dva naše poslední listy, můžeme se pouze domnívat, že vás buď trápí nějaké zdravotní potíže, nebo se s maximálním úsilím věnujete práci na slíbeném pokračování hry Zlomené srdce. Upřímně doufáme, že se jedná o druhou variantu.

Pokud jste snad naše předchozí dopisy neobdržela nebo je teprve musíte přečíst, dovolte, abychom zopakovali svá předchozí stanoviska. Správní rada divadla Imperial má o uvedení dalšího dílu mimořádný zájem. Vzhledem k nesmírnému úspěchu hry Zlomené srdce se usilovně snažíme o zopakování tohoto triumfu při nejbližší možné příležitosti. Divadlo Imperial žije ze zisků z této burletty, nicméně přebytek z těchto zisků se nyní tenčí. Garantované finanční prostředky pro jejich doplnění souvisejí s dalším úspěchem, jenž se s pokračováním bezesporu dostaví.

Prosíme, odpovězte na naši korespondenci co nejdříve a uveďte odhadovaný termín, pokud jde o dokončení této práce. Očekáváme Vaši odpověď.

S úctou

Správní rada, Divadlo Imperial, Londýn

Maggie dopis složila. Potom se nad ním znovu zamyslela a zmačkala ho v ruce. Dřív, než ho mohla vyhodit do koše, zvítězil chladný rozum. List by mohlo spatřit příliš mnoho zvědavých očí a ona rozhodně netouží po tom, aby se kdokoli v divadle dozvěděl o jejích nesnázích.

Zoufale pochodovala přes malou kancelář pana Kingstona sem a tam. Ach můj bože. Co bude dělat? Počínaje správní radou a konče vikomtem z Marwoodu, všichni chtějí tuhle zatracenou burlettu. Ona se však nemůže nikomu svěřit se svým tajemstvím, s ošklivou pravdou ukrývající se v nejtemnějších hlubinách jejího srdce.

Nemůže psát. Už celé měsíce není schopná napsat ani řádku – od chvíle, kdy začala pracovat na textu Návrat ztracené dcery, pokračování nesmírně populární hry Zlomené srdce.

Nikdo netouží po předání dokončeného díla víc než Maggie samotná. Problém spočívá v tom, že prostě není schopná se pohnout z místa. Slova se odmítají dostavit, jako když účinkující umíněně čekají v zákulisí, nechávají jeviště prázdné a obecenstvo výsměšně syčí.

Hlasitě zaúpěla. Co se to s ní děje? V posledních dvanácti letech dokázala vytvořit nejméně patnáct celých burlett a dvakrát tolik kratších děl. Nyní najednou z jejího pera nic nevychází. Proč?

Bože – možná k tomu nakonec došlo. Třeba zcela vyčerpala zásoby fantazie a vnitřek její mysli připomíná větrem ošlehanou poušť, vyprahlou a pustou.

Kdyby to byla pravda…

Katastrofa v celé své hrůze.

Přece musí existovat něco, co se dá udělat. Nějaký způsob, jak švihnout opratěmi řídícími káru její imaginace a donutit tu zatracenou věc, aby se dala do pohybu. Avšak její mysl vyplňuje pouze prázdnota. Nekonečný pás nicoty.

Panika se jí zahryzla do břicha. Bude hladovět. Spoléhá na ni celý divadelní soubor, protože většina jejich příjmů pochází od ní. Potřebují ji. Nemůže je nechat na holičkách.

Čím víc přemýšlela o bezútěšnosti své situace, tím víc zesiloval její pocit beznaděje. Musí něco vymyslet, a to brzy.

Snad přece jen měla přijmout nabídku lorda Marwooda na dnešní večer. Rozptýlení by mohlo být právě tím, co potřebuje. Uplynulo už příliš mnoho času od chvíle, kdy měla milence. Nezpůsobila tenhle blok pouhá fyzická frustrace?

Zavrtěla hlavou. V případě lorda Marwooda by léčba byla horší než onemocnění. Je příliš krásný, příliš bohatý, příliš neřestný. Přesně ten typ muže, jemuž se vyhýbá. Stůj co stůj.

Maggie klesla do křesla a neubránila se vzpomínce, jak vikomt, navzdory své zasloužené pověsti, zdánlivě projevoval upřímný a ryzí zájem o její práci. Nebo snad byl jako svůdník tak zkušený, že přesně věděl, co komu říct, aby vlákal případnou milenku do postele. Však brzy zjistí, že ona se tak snadno nachytat nenechá.

Kromě toho ji tíží daleko naléhavější problémy než nějaký záletný lord Marwood. On si nemusí dělat starosti, odkud se vezme další jídlo. On nespoléhá na svůj brk, aby si zajistil střechu nad hlavou nebo se postaral o prostředky na živobytí pro téměř třicítku mužů a žen. Rovněž pochybovala, že dostává dopisy od netrpělivé správní rady, dožadující se odpovědí. Může si dělat přesně to, co chce, když se mu chce.

Ona takovou svobodu nemá, neboť je uvězněná v pasti, v níž si musí sama na sebe vydělat.

3. kapitola

Phoebe: Přestože se těším mnoha radostem, nemohu se zbavit pocitu, že mi něco chybí.

Zlomené srdce

Následující večer zastavil Camův kočár před Allamovým domem, sídlem jeho rodičů na Mount Street. Když se na něj Cam teď při vystupování z kočáru zadíval, připadal mu poněkud přeplácaný. Na jeho vkus trochu staromódní a oficiální. Ale vždyť on pokládá i svoji rodinu za příliš staromódní, takže není žádným překvapením, že dům následuje jejich příkladu. Byla to honosná, třípodlažní stavba, jejíž četná okna a sloupy dávaly vyniknout impozantnímu průčelí vystavenému světu na odiv.

Jako dědic by mohl žít v této přepychové řadě pokojů v Allam House, avšak vzhledem k jeho divokému životnímu stylu se to nezdálo zrovna vhodné. Herečky a baletky z opery pod stejnou střechou jako jeho matka? Při té bizarní představě se otřásl. Možná je považovaný za prostopášníka, ale i on má své hranice.

Dnes ráno se vzbudil s velmi silným nutkáním zajít do divadla, aby viděl paní Delamereovou. Přece jen ale ví, že je taktickou chybou prezentovat se při sváděcích hrátkách jako snadno dostupný, budit zdání přílišné ochoty, aby získal vytouženou cenu. Bude tedy muset počkat –, avšak ta myšlenka mu působila zvláštní bolest.

Cam si urovnal vestu a mentálně se připravoval na nadcházející večer. Mohlo by se stát, že pokud se věci brzy uzavřou, mohl by ještě stihnout zajít do hráčského doupěte a potom na ples. Podíval se na kapesní hodinky a zamručel. Dnešní představení hry paní Delamereové Utrpení Cassandry už je v plném proudu a on stojí tady, připravený vkročit do lvího výběhu domu svých rodičů, aby s nimi povečeřel. Nesplňuje to sice jeho představu, jak by si přál večer strávit, nicméně má jisté povinnosti, které nemůže přehlížet. Patří mezi ně i neochvějná povinnost každé dva týdny zajít na večeři s rodinou.

Zdá se, že dnešek bude vyplněný nevyhnutelnými úkoly. Valnou část dne strávil se svým obchodním partnerem, s nímž procházel svá aktiva. Pomáhala pokrýt jeho nepochybně rozhazovačný způsob života, takže pohotově investoval do různých podniků. Technika se vyvíjela ohromujícím tempem. Pohlédl na louče osvětlující průčelí Allamova domu. Jednou je snad nahradí plynové lampy. Neuvěřitelné.

Sám pro sebe se jízlivě usmál. Zřejmě jen málo lidí – zejména ne paní Delamereová – by od něj očekávalo nějaké znalosti o nejnovějším technickém pokroku, ale pokud existuje něco, nač sám sobě přísahal, pak to byl slib, že nikdy nebude tak staromódní jako otec.

Když už je o tom řeč, markýz nebude déle čekat. Je to člověk, jenž miluje své harmonogramy a rozvrhy činností.

Cam se zhluboka nadechl, jako by se připravoval k boji, a vystoupal schody do Allam House.

„Dobrý večer, mylorde,“ zanotoval majordomus a otevřel mu dveře. Když Cam vstoupil do klenutého foyeru, sluha od něj vzal klobouk, plášť a vycházkovou hůl. „Čekají na vás v salonu.“

„Úžasné,“ zamručel Cam.

Procházel dlouhou chodbou pokrytou koberci a míjel portréty mužů a žen, kteří vypadali jako on. Cam ani nemrkl na svůj vlastní portrét, namalovaný těsně poté, co ukončil studia v Oxfordu, a předtím, než se vydal na Grand Tour – studijní cesty po Evropě. Prohlížení vlastní tváře bylo únavné cvičení v domýšlivosti. Žije se svou vizáží už skoro třicet let. Nač se na ni ještě dívat?

Zepředu k němu doléhaly hlasy, ty, které znal lépe než svůj vlastní.

„Má zpoždění,“ zabručel otec. Byl na něj dopálený, ačkoliv Cam ještě ani nevkročil do místnosti.

„Jenom pět minut, drahý.“ Matka. Její hlas byl konejšivý, ale s tím jemným ocelovým podtónem.

Kdosi podrážděně zavzdychal. Cam věděl, kdo to je, ještě dřív, než ten člověk promluvil. Jeho mladší bratr Michael. „Vždycky na něho čekáme.“

„Je to nefér,“ souhlasila Michaelova manželka Johanna, ale mluvila tišeji a z chodby ji bylo hůř slyšet.

„Celý můj život se podřizujeme Camově vůli,“ reptal Michael. „Jeho rozmarům, jeho zálibám. Proč? Protože on je dědic.“ Jeho slova obsahovala nemalou porci hořkosti.

Cam se znovu nadechl a na krátký okamžik zvažoval, že se otočí a prostě odejde. Existují tucty způsobů, jak by mohl strávit dnešní večer, které by se mu zamlouvaly daleko víc než tenhle. Večer v obklopení navoněných, hedvábných kurtizán. Uzavírání nehorázných sázek v hráčském doupěti. Šílená jízda na koni kolem Londýna.

Kdyby se však skutečně otočil a uprchl, jen by tím potvrdil, co si jeho rodina – s výjimkou matky – o něm myslí. A i když si obvykle rád pohrával s jejich předsudky, teď myslel na to, jak se na něj paní Delamereová dívala. Jako kdyby – kvůli své pověsti – nestál nikomu za jeho čas. Zejména ne jí.

Sakra – přece jí může dokázat, že se mýlí.

Vstoupil do salonu, zalitého světlem četných mnohoramenných svícnů. S výzdobou místnosti pomáhala matka, byla tedy světlá a moderní, s několika odpočívacími křesly a nízkými židlemi a také stoly dovezenými z Itálie. Jeho rodina byla taktéž docela elegantní. Otec, stojící u krbu se sklenkou sherry v ruce, měl na sobě obvyklou tmavou večerní parádu a při ruce hůl. Když Cam vstoupil, zabodl do něj zamračený pohled. Cam při pohledu na otcovu tvář získal ten zřetelný dojem, že se dívá do své vlastní budoucnosti. Avšak domníval se, že se zdaleka nebude tak mračit jako nyní otec.

Zamyslel se, jak by asi paní Delamereová zpracovala tuto scénu. Jak by ji popsala?

Vchází marnotratný syn.

„Neměj obavy, Michaeli,“ začal Cam, když postoupil dál do pokoje. „Třeba se na tebe usměje štěstí a já se zabiju v převráceném faetonu.“

„Camerone Ezekieli Chaltone,“ plísnila ho matka, „nebudeme se bavit o předčasných úmrtích.“ Ale skoro ve stejné chvíli, kdy ho napomínala, jako by se její hněv rozplynul. Lehce mu vyšla naproti se srdečným úsměvem a nastavila mu tvář. „Kdybys zemřel při nějaké stupidní činnosti, zavraždila bych tě sama.“

„Působivější příklad mateřství by nedokázala uvést ani sama Medea,“ zamručel Cam a políbil ji na hebkou tvář.

„Ta věděla, jak si poradit s neukázněnými dětmi,“ žertovně mu pohrozila prstem.

Od matky se přesunul k bratrovi a švagrové, kteří vstali z pohovky.

„Michaeli,“ napřáhl ruku k pozdravu.

„Camerone,“ odpověděl bratr a pevně, oficiálně mu stiskl ruku.

Cam potlačil nutkání zavzdychat. Mezi nimi to bylo vždycky takové. Byl tak nedočkavý, aby se dozvěděl, že bude mít mladšího bratra. Někoho, koho bude společně zatahovat do průšvihů. Někoho, kdo také miluje rošťárny a potíže. Představoval si, jak si spolu hrají na piráty na horním toku řeky protékající severozápadním cípem jejich venkovského panství, nebo jak v nedělní škole rozepínají faráři přezky na botách.

Bylo snazší, když spolu vzájemně moc nekomunikovali. Zklamání, které si oba nesli, se potom nezdálo tak tíživé.

„Oliver je čím dál víc po svém strýci,“ řekla Johanna a mírně se uculila.

„To ale musíš být zoufalá,“ odvětil Cam.

Nakonec se Cam otočil čelem k otci. Oba se vzájemně uklonili přes místnost.

„Manželství.“

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola