Cathy Maxwell

THE MATCH OF THE CENTURY

Copyright © Catherine Maxwell, 2015

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-312-3

Pamele Jaffeeové:

Čekala jsem na tu pravou knihu,

kterou bych ti věnovala, a to je ona,

přestože v ní nejsou kočky.

Mělo mě napadnout dát je tam.

• Autorčina poznámka pro příští knihu! •

1. kapitola

Celý Londýn včetně místní spodiny už věděl, jakou mimořádnou novinku se na plese dovědí. Nebylo to žádné tajemství, ale hosté vdovy po vévodovi z Bayntonu budou předstírat překvapení, až zpráva zazní.

Hovořilo se o tom jako o partii století.

Vévoda z Bayntonu, její syn, nejbohatší a bezesporu nejhezčí gentleman, oznámí své zasnoubení se slečnou Elin Morrisovou, zvanou také dědička Morrisová, čímž dojde ke spojení dvou ohromných majetků a dvou úchvatných sousedních sídel v Leicestershiru u řeky Trent.

Takové „oznámení“ všichni očekávali především proto, že bylo dobře známo, že Elin přislíbili vévodovi v podstatě ihned po narození. Ano, byla představena u dvora a absolvovala společenské události první sezony, ale to vše pouze formálně, jako „divadlo“. Vévoda už byl její. Získala Bayntona, ztělesnění dokonalého lorda, jenž nemá sobě rovného.

„A já ho nejsem hodna,“ zašeptala Elin a zastavila se. Skončila s rázným přecházením, jímž strávila posledních deset minut ve snaze uklidnit rozjitřené nervy a zmatek v mysli.

Svou ložnici v londýnském domě rodičů měla zařízenou jako v pohádce. Indický koberec v různých odstínech modři byl vysoký a měkký, takže po něm mohla pohodlně chodit jen v punčochách. Nábytek byl bohatě zlacený, jak se líbilo jejím rodičům.

V rodinném sídle rodiny Morrisů v Heartwoodu, jež sousedilo s obydlím Bayntonů, si pokoj vybavila prostým nábytkem – podle svého vkusu. Zde však vládli její rodiče. Byli to typičtí představitelé londýnské vyšší vrstvy, miláčci společnosti známí svou štědrostí i hlubokou a trvalou vzájemnou láskou.

A Elin? Nu, jejich jediná dcera dávala přednost klidnějšímu životu v Heartwoodu. To vše se samozřejmě změní, až se stane vévodkyní z Bayntonu. Vévoda byl tak významná osobnost, že jeho žena by nemohla pobývat na venkově.

Elin zachytila v zrcadle na toaletním stolku vlastní obraz, osamělou postavu v elegantně ušitých sukních, s bledou tváří pod záplavou až příliš kučeravých hnědých vlasů. V tmavých očích, které se zdály větší než jindy, se zračilo rozrušení.

„Není to tak, že bych Bayntona nechtěla,“ snažila se vysvětlovat svému obrazu. „Ale prostě bych se za něho neměla vdávat. Dokud mu neřeknu…“

Dveře její ložnice se rozlétly, což přerušilo Elinino přemítání, a do pokoje vplula její matka Jennifer Morrisová zářící ve svých proslulých diamantech. Na sobě měla šaty z belgické krajky v oblíbené safírové barvě ladící s barvou jejích očí. V medově plavých vlasech občas prokmitlo jen pár ojedinělých šedivých pramínků. Bylo na ní znát, že se na nadcházející večer dychtivě těší. Měla ráda společnost a líbilo se jí být středem pozornosti. Na tento večer čekala více než dvacet let – už od té doby, co starý vévoda z Bayntonu navrhl, že se jejich děti vezmou.

Jenny zavřela dveře, zhodnotila situaci v pokoji – Elin ve spodničkách, vlasy neuspořádaně zvlněné beze snahy o patřičnou úpravu a styl – a zadívala se na tác s večeří na stole u okna s výhledem na zahradu za domem.

„Co to má znamenat? Jídla ses ani nedotkla. Sarah říkala, že tě žádala, aby ses najedla, ale já vidím, že jsi nepozřela ani sousto.“ Matka, o půl hlavy vyšší než Elin, došla k dceři. Uchopila její tvář do teplých, láskyplných dlaní. Elin obklopila vůně jejího růžového parfému. „Elin, musíš jíst. Dnešní večer je jen a jen tvůj. Budeš mít hromadu starostí. Spousta lidí bude chtít, abys jim věnovala pozornost, takže nebudeš mít čas posadit se, natož aby ses aspoň trochu navečeřela. Kuchařka připravila kuře ve francouzské smetanové omáčce, které máš tak ráda. A potom, broučku, se potřebuješ jaksepatří ustrojit. Zatímco budeš jíst, ráda bych poslala pro Sarah, aby tě učesala. Nemůžeme nechat Bayntona a jeho hosty čekat…“

Elin chytila matku za ruku, než se stačila obrátit k odchodu. „Nemohu to udělat. Myslela jsem si, že bych mohla, ale nejde to.“

„Můžeš to udělat,“ namítla matka. „Bylo to předurčeno. Od narození, Elin…“ Odmlčela se a zavřela oči, jako by hledala vhodná slova nebo usilovala o trpělivost. Když zase zvedla víčka, měla ve tváři výraz láskyplné starostlivosti. „Elin, musíš odpustit sama sobě. Udělala jsi chybu. Nemělo se to stát, ale stalo se. Ovšem před mnoha lety. Kolik ti tehdy bylo, patnáct?“

„Skoro šestnáct.“

„Byla jsi tak mladá. Jak jsi to mohla vědět? Benedictovi jsi důvěřovala. Důvěřovala jsem mu i já a tvůj otec.“

„Byla jsem bláhová.“ V Elinině hrudi jako by se objevil kámen, když uslyšela jméno Benedicta Whitridge. Ben byl její nejbližší přítel a připravil ji o to, co si měla chránit – o panenství. Byl to také nejmladší bratr jejího snoubence.

To, co se stalo, jí způsobilo nejen bolest a ponížení, ale také šok, neboť Benedict hned následujícího dne odjel. Bez jediného slůvka na rozloučenou nastoupil službu v armádě. Ani ji neupozornil, že odjíždí, že u ní nebude, aby jí vrátil klid, když ho nejvíc potřebovala.

Matka zavedla Elin k toaletnímu stolku. Jemně ji přiměla posadit se na lavici, potom před ní poklekla na koberec a vzala její ruce do svých.

„Dceruško, přece jsme o tom hovořily. Myslela jsem, že sis už odpustila. Nebyla to ve tvém životě dobrá událost, ale nic hrozného z toho nevzešlo.“

„Já už jsem si odpustila.“ Elinin hlas zněl falešně i jí samotné. „Jenom si myslím, že by to měl vědět Baynton.“

„Že mu bratr zneužil snoubenku? To mu chceš říct?“

„Neřekla bych mu kdo.“ Především proto, že bratry Bayntony poznamenala bouřlivá historie. Whitridge měl tři syny, než Jack, Gavinovo dvojče, jedné noci zmizel z Etonu. Někteří tvrdili, že utekl. Jiní věřili, že byl zavražděn. Ať tak nebo tak, od té doby ho už nikdo nespatřil ani o něm neslyšel.

Po Jackově zmizení starý vévoda dostal strach, aby jeho třetího syna nepotkal stejný osud. Nebo aby neměl stejnou příležitost k útěku. Vévoda byl velmi autoritativní. Na svého dědice měl vysoké nároky. Benovi občas připadalo, že je na druhé koleji. „Náhradník,“ říkal o sobě – často zatrpkle. „Vždycky v záloze.“

V důsledku obav po Jackově zmizení držel otec Bena v rodinném sídle v Trentonu a vzdělání mu poskytoval prostřednictvím soukromých učitelů. Jediným jeho společníkem byla Elin.

Elin, jako jediné dítě rodičů, kteří často pobývali v Londýně, oceňovala Benovu společnost. Důvěřovala mu a až do onoho dne nemohla uvěřit, že ji připravil o nevinnost, aby předčil svého nejstaršího bratra, jak tvrdila její matka. Na druhé straně všichni věděli, že bratři spolu ostře soupeřili. Starému vévodovi se to líbilo.

Pro Elin byla ztráta nevinnosti maličkost ve srovnání se zradou oddaného přítele. Věděla, že Ben touží po nezávislosti. Dychtivě si přál koupit si hodnost v armádě a vyrazit do světa.

Neočekávala však, že ji tak rafinovaným způsobem zneužije. Připadalo jí to bezcharakterní. Matka ji tehdy přesvědčovala, že taková je prostě mužská povaha, a proto ji také nyní bude ona i otec pečlivěji hlídat.

Což se také stalo.

Elin bylo teď třiadvacet let. Ben pro ni v podstatě neznamenal nic, jen tvrdou životní lekci.

Řekla matce: „Ze dvou bratrů si beru toho lepšího…, ale o Bayntonovi je známo, že je velice čestný. Je moudré vstupovat do manželství s klamem?“

„A mohla by ses upřímně přiznat, aniž bys sdělila jméno toho muže?“ zeptala se opět nevěřícně matka a potřásla hlavou. „Chtěl by je znát, jinak by zešílel žárlivostí. Broučku, když jde o mužskou pýchu, muž je schopný přenést hory, aby poznal pravdu. Víš, jak cílevědomý umí být tvůj otec.“

Elin přikývla. Historii Fyclana Morrise dobře znala. Byl to bezvýznamný irský občan, který se vyhoupl do nejvyšších pater společnosti.

„Víš, Baynton je v tom směru ještě horší. Tvoje upřímnost by mohla zničit každou šanci na šťastné manželství. Závazek nezruší. Nedovolila by mu to jeho čest. A pro tvého otce to tolik znamená.“

Také pro její matku takové manželství hodně znamenalo. Jenny Tarletonová se totiž provdala pod svou úroveň.

Fyclan byl muž s hlavou plnou velkých snů a sebedůvěry. Řekl jí, že z jejich dětí budou jednoho dne vévodové a kněžny. Prý mu to věštila jeho cikánská babička, a jestli s ním Jenny uteče, jestli uprchne proti vůli svých rodičů, nebude litovat.

Nyní byl Fyclan jedním z nejváženějších obchodníků v Londýně. A rozhodně tím nejbohatším. Prostřednictvím Elin se teď naplní staré proroctví.

„Vím, co to manželství pro vás a pro tatínka znamená,“ řekla Elin co nejohleduplněji. „Ale přece jen se mi zdá, že by bylo správné, abych řekla Bayntonovi o svém prohřešku. Byla jsem bláhová.“

Matka se k ní naklonila. „Má milá dcero, na světě není jediná žena, která by se někdy nedopustila něčeho bláhového. Tys zašla příliš daleko, ale prostá pravda je, že nejsi první žena, která vstupuje do manželského lože po ztrátě panenství s jiným, a nebudeš ani poslední.“

Elin věděla, že je to pravda. Slyšela, jak si o takových věcech šeptají její známé.

„Benedict je bůhvíkde,“ pokračovala matka. „Slouží na nějakém vzdáleném bojišti a čechrá si peří. Chtěl ublížit svému bratrovi, a kdybys Bayntonovi řekla, co se stalo, podařilo by se mu to.“

Elin chvíli mlčela. Potom vyprostila ruce z matčina sevření a pootočila se na lavici směrem k zrcadlu. Ve tváři už neměla znepokojený výraz. Odhodlaně zvedla bradu. „Pošlete prosím pro Sarah? Potřebuji se obléknout.“

„Chceš se Bayntonovi přiznat?“ zeptala se matka a vstala.

„To by nemělo smysl, že je to tak?“

Matka ji políbila do vzpurně se kroutících vlasů na temeni. „Záleží jen na budoucnosti, broučku. V Bayntonovi získáš úžasného manžela. Budeš mít skvělého syna. Ano, přivedu Sarah a ty se nezapomeň alespoň trochu najíst.“

Vykročila ke dveřím, ale než odešla, položila jí Elin ještě jednu otázku, protože chtěla vědět, jak jsou si její rodiče blízcí. „Ví otec, co se mezi mnou a Benem stalo?“

Matka, ruku už na klice, se u dveří zarazila. „Muži neuvažují v těchto záležitostech tak rozumně jako ženy. Vyzval by Benedicta na souboj. Nebylo by dobré, aby dospělý muž bojoval se sedmnáctiletým chlapcem.“

Otevřela dveře. „Dnešní ples patří tobě. Neměj strach z osudu. Ať je tvůj večer plný radosti a lásky. A až vstoupíš do Menheimu,“ tím mínila Bayntonův londýnský dům, „podívej se směrem k obývacímu pokoji, protože brzy tam už bude krbovou římsu zdobit portrét mladé vévodkyně. Tvůj portrét. Na stěnách kolem tebe budou viset portréty tvých dětí. A Baynton si tě bude cenit nade vše.“ S těmito slovy opustila místnost a s ní se vytratil i oblak její vůně.

Elin se na sebe zadívala do zrcadla. Po oné osudové noci se v životě chovala velmi obezřetně. „Můj syn bude vévoda,“ zašeptala a zkoumala, jaký účinek na ni budou mít slova, která její rodiče naplňovala důvěrou. Žádný však neucítila.

Ovšem, když se to tak vezme, to nejmenší, co může udělat, je potěšit své rodiče. Baynton je dobrý člověk. Moc dobře ho neznala, protože byl neskutečně významný a neustále měl plno práce, ale měla ráda jeho matku Marcellu. Vážila si jí a přála si, aby sama byla alespoň z poloviny tak důstojná a dobrosrdečná jako ovdovělá vévodkyně.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do pokoje vstoupila Sarah, aby pomohla Elin s oblékáním.

Jen málo žen mělo tolik energie jako Marcella, vdova po vévodovi z Bayntonu. Byla o deset let starší než Jennifer Morrisová, ale vypadala tak mladistvě, jako by byla její vrstevnicí. Pro dnešní večer si z klenotů vybrala krvavě rudé granáty. Zdobily jí hrdlo, zápěstí i prsty a kontrastovaly se stříbrošedým odstínem šatů. V platinových vlasech měla granátově rudou stuhu. Působila vznešeně a elegantně a takovým způsobem také vítala nejbližší přátele v horním obývacím pokoji vyhrazeném pro rodinu. V místnosti bylo plno Bayntonových příbuzných, z nichž Elin znala jen některé. Z tanečního sálu se nahoru nesly zvuky hudebníků ladících své nástroje.

„Jenny, vy celá záříte,“ řekla Její Milost na přivítanou. „A vám, drahý Fyclane, to ohromně sluší.“

Elinin otec skutečně vypadal velmi hezky. Nebyl sice tak vysoký jako jeho manželka, ale jeho vzezření muselo každého upoutat. Elin po něm zdědila exotický tvar hnědých očí i tmavé vlasy. Teď však ty jeho, kdysi černé jako havraní křídla, byly stříbrné.

Stáří se na něm přece jen podepsalo. Chodil s vycházkovou holí a nepoužíval ji jen pro parádu. Elin i její matka o něho měly starost. Vždyť celý život až příliš tvrdě pracoval.

Dnešní večer však byl vyhrazen oslavě. Fyclan vtiskl vévodkyni přátelský polibek. „Vy, Vaše Milosti, vypadáte úchvatně jako vždy.“

Marcella se zasmála, ale vzápětí zvážněla a zdálo se, že má slzy na krajíčku. Přitiskla si ruku v rukavičce na tvář. „Bohužel, Fyclane, není to tak, jak říkáte. Můj manžel se na tento večer a na sňatek spojující naše rodiny tolik těšil. Víte, jak velice si vás cenil?“

„Vím, a každý den pociťuji, jak mi jeho přátelství chybí.“

„Ano,“ přisvědčila vévodkyně a vyslala k Elin posmutnělý úsměv. „A ještě jsem neřekla, jak jste půvabná vy, drahá Elin. Vypadáte jako mladá Helena Trojská,“ prohlásila. „Jemně broskvový odstín šatů dokonale ladí s vaší pletí. Vaše matka a já jsme věděly, že to tak bude, když jsme je viděly, a také zlatá čelenka ve vašich kadeřích se mi moc líbí.“

Elin se při jejích pochvalných slovech začervenala. Ale než stačila odpovědět, vévodkyně tiše dodala: „Vy a Gavin jste se měli vzít už před lety. Je mi moc líto toho, co se stalo.“

Jenny položila ruku na rameno přítelkyně. „Má drahá, nemůžete za to, že váš manžel ochořel. S manželstvím jsme čekali, než se zotaví.“

„Jenže to se nestalo.“ Oči vévodkyně se opět zamžily při pomyšlení na ztrátu milovaného manžela. Elin a Gavin se měli zasnoubit už před lety, ale vévodova choroba a brzká smrt, nemluvě o náročných úkolech, jimž Gavin musel čelit, jakmile byl nucen zhostit se povinností vévody, plány zdržely.

„Mrzí mě,“ omlouvala se Marcella, vzala si kapesník, který jí nabídl lokaj, a otřela si tváře, „že jsem takové slzavé údolí. Musím se ovládnout, jinak to bude trvat celý večer.“

„Všichni chápeme, jak je to těžké,“ ujistila ji Elinina matka.

„Ale John by ode mě očekával víc,“ řekla s povzdechem Marcella. „Ještě jsem vám ani nenabídla občerstvení…,“ začala, ale zarazila se, jakmile se ve dveřích objevil její syn.

Pozornost všech přítomných se okamžitě obrátila k němu.

Gavin Whitridge, vévoda z Bayntonu, se do pokoje přihrnul s energií své matky. Byl vysoký více než šest stop a při jeho úsměvu jihla srdce. V elegantním společenském oděvu jeho postava zvláště vynikala a marně se ho snažil napodobit každý švihák. Vévoda z Bayntonu byl vskutku jedinečný. Nevšední. Mužný.

Měl sytě modré oči, široká ramena, výraznou čelist a ten nejdokonalejší rovný nos, který kdy zdobil tvář člověka. Jeho husté vlasy byly černé jako uhel.

Byl tak úchvatným vzorem mužské krásy, až to Elin trochu děsilo. Sotva vstoupil, houf příbuzných se vrhl kupředu, všichni dychtiví získat jeho pozornost. Jakmile si však uvědomili, že mezi přítomnými někoho hledá, zarazili se. Vzápětí jeho zrak spočinul na Elin. Zamířil rovnou k ní. Přejel po ní uznalým pohledem a usmál se. Líbila se mu a Elin překvapilo, jak jeho neskrývaný obdiv pomohl uklidnit její rozbouřené nervy.

Gavin byl o devět let starší než ona a neúnavně se ujímal povinností vévody. Před otcovou smrtí měl na starost plnění menších úkolů, přestože i ty ho velice zaměstnávaly. Bývaly doby, kdy svou rodinu doprovázel na společenské události, ale jen málokdy měl příležitost popovídat si s Elin nebo s ní jen tak strávit chvilku času. Naději na to však bude mít už brzy.

„Jste krásná,“ řekl tichým hlasem. Vztáhl k ní ruku. Elin připadlo těžké čelit upřenému pohledu jeho očí. Nabídla mu ruku v rukavičce, ale on místo toho, aby se nad ní sklonil nebo vtiskl polibek na prsty, ji celou sevřel v dlani. „Pojďte.“ Začal se proplétat mezi příbuznými a vedl ji ke dveřím.

„Bayntone,“ oslovila ho matka, „Kam jdeš? Měl bys začít s přijímací ceremonií. A ještě jsi nikomu neřekl ani slovo na přivítanou.“

Gavin se hlasitě a sebejistě zasmál. „Vítejte,“ pronesl ke všem, pak mávl rukou a dál kráčel s Elin ke dveřím. „Jděte dolů bez nás, matko. Přijdeme za okamžik. Slibuji.“

S těmito slovy chvatně pokračoval v cestě chodbou ke knihovně s dřevěným obložením. Místnost byla útulná a zjevně sloužila jako jeho pracovna. Nebylo tu slyšet zvuky hudby, která právě začínala hrát.

Baynton zavřel dveře.

Elin, poněkud vyvedená z míry, kráčela k pracovnímu stolu. Stěny zde lemovaly police plné knih. Nebylo divu, že do jeho svatyně nepronikal žádný zvuk. Na krbové římse stály zlacené hodiny, na stole kalamář a pero zdobené zlatem a křišťálem.

„Elin, otočte se ke mně.“

Udělala, co žádal.

Soustředěně si prohlíželi jeden druhého. Úzkost v Elinině nitru slábla.

Nejprve se pohnul Gavin. Popošel k ní a zastavil se sotva na krok od ní. Musela se zaklonit, aby mu pohlédla do tváře. Když to viděl, posadil se na okraj židle čalouněné kůží, jakou mívají v oblibě muži, aby se jí výškou přiblížil.

„Jste na to připravená, Elin?“

Ta otázka ji polekala. Má snad nějaké pochybnosti? „Věřím, že ano, Vaše Milosti…“

„Gavine. Říkejte mi Gavine.“ Následoval okamžik ticha narušovaný jen tikáním hodin na krbu. Potom řekl: „Budeme muž a žena. Čekal jsem na to. Toužil jsem po tom.“

Chtěla mu říct, že i ona čekala na tento okamžik, ale bránil jí v tom ostych. Ano, ostych, a také špetka naděje. To, co řekl, bylo hezké. Starostlivé. Starostlivého muže by mohla milovat. To znamená, že i jeho.

A on po ní touží.

Kromě obdivu se v jeho pohledu zračila také jakási dychtivost. Rozechvění. Takový rys u něho ještě nikdy neviděla, ani si nepředstavovala, že by někdy toužil oženit se s ní. Předpokládala, že to pro něho není nic víc než závazek, čestný, ale přece jen závazek přikázaný otcem.

Tak jako ona se bude vdávat na příkaz svých rodičů… Teď se však její pocity změnily.

Neprojevila své myšlenky slovy. Na jakákoli prohlášení je dost času.

Vzpomněla si na Bena… Na Bena a na to, co si myslela, že mezi nimi je.

Gavin nebyl Ben, ale Elin si přála, aby byl zranitelnější než ona, protože pak by se cítila v bezpečí.

Nezdálo se, že ho její rezervovanost odrazuje. Vrhl na ni úsměv, při němž se jí téměř vždy podlomila kolena, jak byl fascinující. Z kapsy večerního oděvu vytáhl sametový váček.

„Můj otec věnoval tento náhrdelník matce.“ Otevřel váček a vysypal do ruky řadu smetanově bílých perel. „Říkal, že kdysi patřily Marii Stuartovně. Přál si, aby ho nosily nevěsty Bayntonů. Prokážete mně a mé rodině tu čest, přijmete tento dar a vezmete si ho dnes večer na krk?“ Vstal, položil váček na židli a zvedl náhrdelník, aby jí ho nasadil. „Smím?“

Teď Elin skutečně oněměla. Ještě nikdy neviděla něco tak krásného, jako byly tyto perly. Jak by o tomto muži mohla pochybovat? Jak by mohla pochybovat o tomto manželství?

Cítila se zahanbená, že přišla o své panenství, to jediné, co mohla nabídnout svému manželovi, že je dala nesprávnému muži. Oči se jí zalily slzami.

Přestože se je snažila potlačit mrkáním, Gavin si jich okamžitě všiml. „Co jsem to udělal? Nějak jsem se vás dotkl? Nemusíte si náhrdelník brát…“ Choval se, jako by ho chtěl vložit zpátky do váčku.

Elin zadržela jeho ruku, chytila ho za zápěstí. Pohyb ji k němu přiblížil. Její sukně mu zavadila o nohy. Ucítila teplo jeho těla. Jeho holicí mýdlo mělo kořeněnou, mužnou vůni. Líbila se jí.

„Náhrdelník je překrásný, Gavine. Jsem jenom dojata vaší šlechetností. Je to pro mě čest. Je to čest pro moji rodinu.“ To posední pro ni znamenalo víc než to předchozí.

„Stanete se mou ženou. Chci vás ctít,“ řekl. Jeho galantní slova mířila přímo k jejímu srdci, zatímco pohled sklouzl od jejích očí k ústům. Elin si uvědomila, že jí vyschlo v hrdle, že rty jsou příliš suché pro polibek, a tak si je olízla…, jako výzvu.

Gavin se usmál. Tentokrát nebyl jeho úsměv oslňující, ale obdivný. Když se na ni takhle díval, skutečně se cítila nádherně. „Ohromně se k sobě hodíme,“ tvrdil. „Teď bych vás rád políbil.“

„Já vím,“ pronesla tichým, zastřeným hlasem.

„Výborně,“ přisvědčil Gavin. Zatajil dech a naklonil se k ní. Jejich zavřené rty se sotva dotkly a na okamžik tak sladce setrvaly, pak se Gavin odtáhl. Elin se mu chtěla zas přiblížit. Ňadry se dotkla látky jeho saka a sáhla po klopě. Takový polibek jí nestačil. Přála si víc. Nepatrný polibek neudělal nic víc, než že v ní roznítil dávno zapomenutý plamen…, plamen, který v ní kdysi vzplanul Benovým přičiněním…

Vtom se dveře knihovny rozlétly tak prudce, až narazily na stěnu.

Vévoda i Elin překvapeně vyskočili. Gavin skočil mezi Elin a dveře, perly stále v rukou.

„Vaše Milosti,“ koktal ode dveří Sawyer, majordomus Menheimu. „Mrzí mě, že vás obtěžuji. Snažil jsem se ho zastavit. Nechtěl mě uposlechnout.“

„Zastavit mě?“ opakoval nezvaný host. „Zabránit, abych se setkal s vlastním milovaným bratrem?“ V tvrdém tónu nebyla ani stopa lásky.

Bratr? To není možné. Elin se vyklonila stranou, aby viděla za Bayntona.

Byl to on.

Benedict Whitridge, lord Ben, jak se mu říkalo v Menheimu, nebo major Whitridge v jeho druhém působišti, uniformu po cestě zmačkanou a chování poznamenané hněvem, působil dojmem, že je připraven se na svého bratra vrhnout.

Ale to bylo jenom první zdání.

Elin překvapily hlubší změny. Ben byl teď vyšší než jeho bratr a ramena měl stejně široká, ale udržel si štíhlou postavu a dlouhá svalnatá stehna skvělého jezdce, jakým býval. V koutcích očí se mu rýsovaly vrásky, jako by je často mhouřil proti slunci nebo se smál. Hladká pleť mládí ustoupila jednodennímu strništi pokrývajícímu pevnou bradu.

A jeho obočí bylo hustší, živější. Elin se Benovo obočí vždycky líbilo, protože vyjadřovalo hlasitěji než slova, co měl na mysli. Právě teď v očích, které byly o něco světlejší než vévodovy, jiskřila živá inteligence.

Gavin se mohl pyšnit klasičtější krásou než jeho bratr. Ale oba byli typem muže, jehož osobnost nemohl nikdo přehlédnout. Ovšem i když byl Baynton známý ryzím charakterem, ji okouzlil svou povahou Ben, jeho humor, jeho duchaplné postřehy o okolním dění a o lidech kolem nich. Uměl ji rozesmát.

Až do dne, kdy se mu to už nepodařilo. Až do dne, kdy zlomil její mladé, důvěřivé srdce.

Gavin zastrčil perly do kapsy. „To je v pořádku, Sawyere. Věnujte se prosím mým hostům. A co se týče tebe, bratře, o tom, co si přeješ, si promluvíme později. Teď mě očekávají dole.“ Svá slova pronesl s chladnou povýšeností muže zvyklého na to, že ho druzí poslouchají.

Ben místo odpovědi za sebou zabouchl dveře. „Tvoji hosté počkají, bratře. Promluvíme si ihned.“

2. kapitola

Lord Benedict Whitridge – nyní major Whitridge armády Jeho Veličenstva – nehodlal už nikdy překročit práh Menheimu.

Se svou rodinou skoncoval, s životní dráhou v armádě byl spokojený – než ji překazil Gavin.

A přinášelo mu ohromné potěšení dívat se, jak se ve výrazu bratrovy tváře mění zděšení na uraženost, že se s ním někdo opovažuje hovořit takovým způsobem.

Bylo rozumné Gavina provokovat? Ne, ale Ben neuvažoval rozumně. „Zničil jsi všechno, co jsem si vybudoval. Všechno, co pro mě mělo cenu.“

„Já jsem ne…,“ začal Gavin, ale Ben nebyl ochotný poslouchat výmluvy a otřepané fráze. Tušil, jaké jsou bratrovy pohnutky, a nesnášel je.

„Měl jsem kariéru, respekt,“ vyštěkl Ben. „Bojoval jsem.“

„Já vím. Dostával jsem hlášení. Jsi velmi dobře hodnocen…“

„Tak proč jsi mě povolal domů? Proč jsi to překazil?“

Gavin na něho vrhl ostrý, nesmlouvavý pohled. Napřímil se. Je vévoda. Vévodové se neospravedlňují.

Ben musel ustoupit, ale přemáhal nutkání vztáhnout ruku a násilím přimět bratra k vysvětlení. Gavin ho nemůže nutit, aby se podřídil jeho příkazu – ale přinutil ho k tomu.

„Odvolej to,“ vyzval ho Ben. „Naprav to, co jsi způsobil. Přiměl jsi je, aby mě zbavili velení, služby, všeho, co pro mě něco znamenalo. Řekni Whitehallu, že jsi udělal chybu. Pletl ses do věcí, do kterých jsi neměl. Musíš zrušit mé propuštění. Je to v tvé moci, Bayntone. Udělej to.“

„Nemohu. Tahle země je ve válce,“ odpověděl Baynton, jako by se tím vše vysvětlovalo.

„Jsme ve válce většinu z posledních padesáti let. Otec to věděl, když mě posílal pryč.“

„Ale já nedovolím, aby ti hrozilo nebezpečí, Bene. Titul tě potřebuje.“

„Titul? Ten zatracený titul?“ Ben měl chuť udeřit pěstí do zdi. „To je jediné, na co dokážeš myslet? Tohle je můj život, Gavine! Ben se prudce udeřil do prsou. „Můj. Ne tvůj. Vím, že je v tvé moci udělat, co si zamaneš. Co se toho týče, jste ty a otec jeden jako druhý, ale já mám právo jednat za sebe.“

„A já musím chránit titul.“ Gavin udělal krok k němu, což v té chvíli nebylo zrovna nejmoudřejší. „Potřebuji tě, Bene,“ řekl tichým, smířlivým hlasem. „Jestli se mi něco stane, musíš vědět, co je třeba dělat.“

„Proč?“ Ben byl upřímně zmatený a právě v tom okamžiku zpozoroval Elin.

Když ji poznal, jeho mysl začala zběsile pracovat a okamžitě si uvědomil, co se děje.

Od okamžiku, kdy dostal rozkaz, aby se dostavil do stanu svého velitele, a zbavili ho velení jeho útvaru, byla Benova mysl ve zmatku. Měl na starost pěší divizi a dychtivě očekával, až se z Londýna vrátí jeho přítel, generálporučík Arthur Wellesley, který byl jmenován novým velitelem všech britských ozbrojených sil v Portugalsku.

Ben zažil porážku, kterou Britové utrpěli před několika měsíci v Corunně. Nelíbilo se mu, že byli nuceni ustoupit. Protože s Wellesleyem sloužil jak v Indii, tak na Pyrenejském poloostrově, byl přesvědčený, že bitvu proti Francii konečně povede správný muž.

Wellesley navíc Benovi osobně napsal, informoval ho o svém návratu a slíbil mu povýšení na podplukovníka, jen co vkročí na portugalskou půdu. Protože Ben odmítl pomoc své rodiny se zakoupením hodnosti, takže si na ně musel vydělat na bojišti, byla to příležitost, na niž čekal.

To vše teď skončilo. Když proti svému propuštění protestoval, na velitelství ho informovali, že příkaz k rezignaci dostal kvůli národnímu zájmu. Nevysvětlili mu, co to znamená, ale Ben to věděl. Gavin chtěl, aby přijel domů, ale nechápal proč.

Toho dne vyšel Ben z velitelství, a aniž se zastavil, nastoupil na první loď mířící do Londýna. Bylo docela dobře možné, že jeho loď a ta, na níž se plavil Wellesley, projely Kanálem kolem sebe.

Jediné, co si Ben přál, bylo vrátit se ke svým mužům, velet svým jednotkám, jenže tu byla Elin.

Elin.

Pamatoval si ji jako mladou dívku. Překvapilo ho, že ji vidí jako dospělou ženu – ale působila na něho stejně jako kdysi. Bývaly doby, kdy nemyslel na nic jiného než na ni. Pak se musel usilovně snažit, aby ji vymazal z mysli. Domníval se, že se mu to podařilo.

Teď si uvědomil, že vůbec na nic nezapomněl.

Váhavě vykročil ke dveřím. Tak dychtivě se snažil dostat se ke Gavinovi, že přehlédl řadu důležitých detailů. Uvědomil si je až teď.

Vévoda pořádá bál. Ben jen málokdy viděl dům tak bohatě osvětlený jako dnes večer. Zjevně se připravoval na skutečně významnou událost. Hala byla plná lidí ve slavnostních šatech a hudba živě vyhrávala.

A byla tu Elin. I ona měla na sobě ty nejelegantnější šaty. Zralost ještě víc zdůraznila její krásu. Vždy mu připomínala vílu, o nichž jeho chůva tvrdila, že žijí v lesích kolem Trentonu. Elin byla jemná a drobná, a přece plná elánu.

Komorná se pokoušela zkrotit její zářivé kadeře tak, aby víc odpovídaly módě londýnské společnosti. Věnovala tomu vždy spoustu času. Pamatoval si, jak se Elin neposlušné pramínky uvolňovaly z copu a rámovaly obličej, i na její úchvatnou hřívu, když si vlasy rozpustila. Ovšem největší změnou byly její tvary, božské obliny ňader a obrys pasu nebo nohou rýsujících se pod tenoučkou látkou.

Paměť je ošemetná věc. Ano, vzpomínal si, jak dychtivýma rukama laskal její ňadra. Také si vzpomínal na to, jak ho jeho otec sešvihal jezdeckým bičíkem. A samozřejmě také, jak ho vyhnali…

Ben se chtěl upnout k svému hněvu, ale už ho necítil. Nechápal, jak se mohla zlost tak rychle vytratit, narušena Elininou přítomností. Proč ho tak vyvádí z míry, že ji zde vidí? To by přece nemělo. Je Gavinova. Vždycky se měla provdat za vévodu. Sama mu to dost často říkala.

„Předpokládám, že vy dva jste manželé.“

Jeho hlas zněl zatrpkle. Zatrpkle se také cítil.

„Dnes je náš zásnubní ples,“ vysvětlil mu Gavin. „Když otec zemřel, rozhodli jsme se sňatek odložit. Formality trvaly trochu déle, než jsem očekával.“

„No, tím se vysvětluje všechen ten blázinec dole.“

Elin mlčela. Ben měl co dělat, aby od ní dokázal odtrhnout zrak. Měj zlost. Nepřestávej mít zlost.

Jeho bratr popošel o kousek blíž a zakryl Benovi výhled na Elininu útlou postavu. „Jsem rád, že jsi tu.“

„Já tady nechci být.“ Znovu se ozvala jeho vznětlivost. Opět nalezl půdu pod nohama. „A jestli se ženíš, co jsou to za řeči, že mě potřebuješ? Do roka zplodíš malého vévodu a houf dalších bude následovat. Jsem tvým dědicem jen dočasně. Nepotřebuješ mě.“

„Nikdo neví, co mu život přinese,“ odpověděl bratr. „Koneckonců, otcovu smrt jsme přece neočekávali. Byl zdravý, silný, a skonal, než jsme se vzpamatovali. Mě může smrt potkat zítra nebo dříve, než Elin porodí dítě, takže potřebuješ znát, co vyžaduje titul.“

„Tvoje smrt může přijít za okamžik, bratře, jestli nenapravíš, co jsi mi provedl. Netoužím stát se Bayntonem.“

Vévoda dlouho uvažoval, co odpoví. Bylo o něm známo, že dokáže číst v mysli lidí. Říkali o něm, že je ještě schopnější, než byl jeho otec. Ben to považoval za blábol.

„Nemohu,“ řekl Gavin nakonec. „I když se mi nic nestane, než Elin porodí mého dědice nebo než mi dá houf synů, musí být po ruce někdo, komu věřím, aby místo mě vedl příštího vévodu. To znamená ty, Bene. Jsi jediný, komu mohu důvěřovat. Kdybych ti mohl dát zpátky velení v armádě, udělal bych to. Ale je třeba, abys byl tady.“

„Co mám dělat? Čekat na tvou smrt? Jsem člověk, Gavine, ne pokojový psíček.“

„Uvědomuji si, že žádám vysokou cenu,“ řekl jeho bratr a konečně se zdál trochu podrážděný. „Kdyby tu byl Jack, dostal by to na starost on. Ale není tu, a tak je to na tobě.“

„Je to na mně?“ opakoval Ben. „Co? Čekat, jestli mě bude zapotřebí? Chytat lelky, potloukat se po zahradních slavnostech, zatímco ty budeš chodit na důležitá jednání? Být gentlemanem? Skákat podle toho, jak pískáš? Není divu, že Jack utekl.“

„Jack neutekl. To by neudělal.“

Ben se krátce, ostře zasmál. „Ale ano, udělal, Gavine. Vzpomínám si na hádky, které měl s otcem. Nechtěl to, co pro něho plánovali, o nic víc než já.“ Udělal krok kupředu. „Ty mě nepotřebuješ, Gavine. V dohledné době nezemřeš.“

Po tváři jeho bratra přelétl stín. „To nemůžeš vědět.“

„Jsem si tím jistý,“ odpověděl Ben. „Vypadáš čile a zdravě a nevidím důvod, proč bych měl přijít o to, co jsem si vybudoval, kvůli tomu, že tady fňukáš o smrti.“

Jeho poznámka trefila do černého.

„Nefňukám. Uvažuji prakticky,“ řekl Baynton a už se nechoval jako bratr, ale jako vévoda. „Chápu, že neschvaluješ moje rozhodnutí. Jenže záležitost je vyřízená. Připrav se, Bene. Začne tvoje výuka.“

„Bratříčku, jestli mě nenecháš vrátit se do války, budu to já, kdo tě něco naučí. Nejsi můj otec a já nejsem žádný poslušný chlapeček, abys mě vodil za ruku. Nebudu mužem, jakého si ze mě přeješ mít. Bojíš se chaosu, do něhož by padl titul v případě tvé smrti? Raději by ses měl bát spouště, kterou bych mohl rozpoutat.“

„Naše rodina má za titul zodpovědnost…,“ začal Gavin a znělo to velmi snobsky, protože v podstatě byl snob.

Ben ho přerušil. „Jsi hlupák. A já nejvíc ze všech chápu proč. Otec z tebe udělal takového člověka, jakého chtěl mít. Nemáš ponětí, jaké to je, žít podle svého. Máš plnou hlavu toho, co bys měl nebo neměl dělat. Dávej si pozor, jinak tě ta tíha rozdrtí. Já u sebe něco takového nepřipustím. Rozumíš? Nejsem žádná pitomá ovce.“

„Já také ne.“

Gavin udělal krok vpřed. Jsme si hodně podobní, uvědomil si náhle Ben, jsme oba synové svého otce. Ani jeden z nás neustoupí. Gavin svými následujícími slovy potvrdil, že je to tak. Řekl: „Dal jsem zrušit tvé povýšení. Byl jsi propuštěn z armády. Máš dnešní večer na to, abys dostal rozum a uvědomil si, jaká je tvoje zodpovědnost. Ráno tu věc probereme podrobněji.“

„Není co probírat,“ odsekl Ben a z každého jeho slova čišel vztek na bratrovu povýšenost.

„Jak chceš.“ Gavin se otočil k Elin. „Mrzí mě, že jste to byla nucena poslouchat, ale nemohl jsem tomu zabránit.“ Nabídl jí rámě. „Vrátíme se k našim hostům? Je nejvyšší čas.“

„Ano, ano, prosím,“ zamumlala Elin. Vložila mu ruku v rukavičce pod paži. Gavin ji vedl ke dveřím jako vzácný poklad – což ostatně byla.

Před časem znamenala pro Bena vše.

Ale nepatřila mu. Kromě jediné noci.

Měl jeho otec pravdu? Chtěl ji mít jen proto, aby na chvíli zvítězil nad bratrem?

Právě teď si tím Ben nebyl jistý.

Dvojice vyšla z pokoje a zaklaply za ní dveře.

Ben osaměl. Zůstal sám, na sobě uniformu, kterou už neměl právo nosit.

Bratr ho přivedl tam, kde nechtěl být. A Elin byla symbolem toho všeho. Ale změnila se. Žena, s níž se právě setkal, už nebyla družkou jeho mládí. Tehdy by jeho věc podpořila. Povzbudila by ho, aby se odvážil stát za tím, co považoval za správné.

„Vy také.“

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola