Cathy Maxwell

the FAirest of them all

Copyright © Catherine Maxwell, 2016

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-324-6

Velkorysé Sedmě

Kathe Robinové, Kate Voorsanger Ryanové,

Sandi Cararové, Kelly Justiceové,

Sarah a Gwen Reyesovým

a

PJ Ausdenmoreové

Draci

Londýn 1801

Charlenin otec býval doma jen zřídka, takže ji velice potěšil jeho slib, že s ní stráví celý večer. Ona a její rodiče večeřeli společně, a matka dokonce otci velkoryse dovolila zapálit v obývacím pokoji oheň v krbu, aby zahnal chlad a vlhkost.

Osmiletá Charlene se schoulila do otcova náručí, když se natáhl před krb na hromadu polštářů, a tiše poslouchala, jak bylo třeba, aby jí neušlo ani slovíčko z pohádky, kterou jí vyprávěl. Měla ráda knihy a líbily se jí matčiny pohádky, ale jejími nejoblíbenějšími byly ty, co jí vyprávěl otec. Byly plné dobrodružství a kouzel. Vyskytovali se v nich také skřítkové a víly a zlé bytosti, jako klekánice a skřeti.

Dnes jí otec vyprávěl o šlechetném princi, který zabil draka sužujícího království s překrásnou princeznou. Nakonec se s princeznou oženil a na jejich svatbě tančilo celé království.

„Tak jako přišla spousta lidí na vaši svatební hostinu?“ zeptala se Charlene.

„Kdepak, ta jejich byla mnohem honosnější než naše. My jsme na ní měli jenom jednu vesnici,“ odpověděl otec.

„Proč toho draka nezabila princezna, tatínku?“

Matka se poněkud trpce zasmála. „Ano, Dearne. Proč to musí být vždycky princ, kdo zachraňuje situaci?“

„Protože to tak na světě chodí, lásko.“ Otec napodobil matčin tón a Charlene zalitovala, že se vůbec ptala. „Draky zabíjejí muži.“

„A když je nezabijí, Dearne?“ nadhodila matka a naklonila se na židli, kde seděla s přikrývkou přehozenou přes nohy. „Co když nemohou nebo nechtějí zabít draka, který požírá naše nitro? Co se pak stane s princeznou?“

Vzduch byl prosycený hněvem stejně nebezpečným jako drak, který by mohl spolknout celou vesnici. Charlene pevně sevřela klopy otcova saka.

Otec zakryl její ruku teplou, konejšivou dlaní. „Buď klidná, Julie,“ řekl matce. „Jenom naši nejdražší Char znepokojuješ.“ Vtiskl jí polibek na čelo a Charlene se v jeho hřejivém objetí ulevilo.

„Jenom si přeji, abys byl mým princem, Dearne.“

„Já jsem, Julie. Snažím se jím být.“

Matka otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, a pak se odvrátila, aniž promluvila, čelo starostlivě svraštělé.

„Chci vás mít za manžela, tatínku,“ vložila se do řeči Charlene, protože toužila, aby zavládl mír. Pak by s nimi otec zůstal napořád a nevytrácel by se někdy na celé dny nebo i týdny. Charlene už nechtěla slyšet hádky, při nichž matka plakala.

Otci se její přání líbilo. Něžně ji zatahal za cop a zasmál se. „Nemůžeš si mě vzít za manžela, broučku.“

„Tak koho si mám vzít?“ zeptala se a otázka jí najednou začala připadat důležitá. Otec se naklonil blíž a zašeptal jí do ucha radu, na niž nikdy nezapomene. „Provdej se za muže, který pro tebe zabije draka, má maličká. Takovému muži budeš moct důvěřovat. S žádným jiným se nespokoj.“

„V Londýně žádní draci nejsou, tatínku.“

„Jsou, ale člověk je hned nevidí. Vrhnou se na nás, když to ani netušíme…“

Jeho slova se rozplynula v tichu, které bylo pro oba rodiče plné smutku, a Charlene věděla, že za to může ona.

Neměla otce obtěžovat hovorem o dracích. Vždyť přece každý ví, že draci jsou zlí a zlu se daří, když je člověk nešťastný. To alespoň říkala matka.

Charlene chtěla požádat o další pohádku, o takovou, jež odnese zármutek z ovzduší pokoje, ale bylo příliš pozdě.

Otec jemně vyprostil paži zpod její hlavy a vstal. „Musím jít.“ Obrátil se k matce. „Nečekej na mě.“

Matka smířlivě přikývla, ale bylo vidět, že má zlost.

Charlene se s tím smířit nechtěla. Vyskočila a z očí jí vyhrkly slzy. „Ne, tatínku, nikam nechoďte. Zůstaňte tady. Už se nebudu na nic ptát. Buďte tady s maminkou a se mnou.“

Vzal ji za bradu a naklonil tak, aby na něho mohla pohlédnout. „Snad nepláčeš, Charlene? Pláčem se nic nevyřeší.“ Palcem jí setřel slzy z tváře. Byl to pohledný člověk. Char po něm zdědila platinově světlé vlasy a modré oči. „A chci, abys mi kladla otázky. To mám na tobě nejradši. Ale teď buď hodná a poslechni maminku. Já musím jít zabít draka.“ Pohladil ji po hlavě a vyšel z pokoje, jako už tolikrát. Jenže tentokrát to skončilo jinak.

Té noci drak přemohl prince.

1. kapitola

21. ledna 1812

Lady Charlene Blanchardová nevěděla, proč se jí do mysli vloudila poslední vzpomínka na večer s otcem. Snad proto, že byl právě takový nevlídný, zamračený den jako tehdy, když jeho tělo vytáhli z Temže.

Nebo možná proto, že teď zabíjela své vlastní draky.

Převlečená za muže, na sobě kalhoty, punčochy a boty s přezkami, stála v prodlužujících se stínech pozdního odpoledne na Threadneedle Street. Křivky svého devatenáctiletého těla skryla pod volnou košilí a rozměrným pláštěm. Cop si stočila kolem hlavy a vtěsnala ho pod klobouk se širokou krempou, jaký nosívají podkoní.

Se zájmem pozorovala, co se děje před Bank of England. Ze dveří banky vyšli tři muži. Lady Charlene je předtím viděla vstoupit a byla dost blízko, aby slyšela, co si říkají. Byli to Američané.

Usmála se. Američané nebo i jiní cizinci byli vždy dobrý cíl. Nevěděli, jak to ve městě chodí.

Stočila zrak k těžkému váčku na mince z hnědé kůže, který nejmladší z mužů vyhodil do vzduchu a zase chytil jako ten nejbezstarostnější člověk na světě. Usmál se na své přátele. „Chci si Londýn pořádně užít.“

„S vínem a zpěvem?“ prohodil sarkasticky nejstarší z nich. Na hlavě měl paruku a v ruce ebenovou vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí. Byl jen o málo vyšší než Charlene se svými pěti stopami a čtyřmi palci. Ramena držel zpříma a hlavu hrdě vztyčenou. Tvářil se znuděně, což ještě víc zdůrazňoval orlí nos a úzká, rovná ústa. Na jeho oděvu bylo znát vybraný vkus.

„Ne, se ženami,“ odpověděl mladý. Měl bezelstné, hezké vzezření, jaké mívají muži, kteří se brzy žení a vychovávají houf dětí.

Kdyby Charlene měla na sobě sukně, nepochybně by se stala jednou z těch, o niž by projevil zájem. V mužském oděvu ovšem jeho pozornost neupoutala. Vypadala jako jeden z tisíců mladíků potulujících se po ulicích Londýna. Trojice na ni ani nepohlédla, když se k nim přiblížila a pozorovala měšec s penězi. Vyhlédnutá kořist potvrdila její tušení. „Za tři měsíce se žením,“ sdělil mladík svým druhům.

„Potřebuju si vyhodit z kopýtka a vyklepnout brčko.“ Znovu vyhodil váček do vzduchu, jenže tentokrát k němu vztáhl ruku nejvyšší z jeho společníků a chytil ho.

Rychlým, sebejistým pohybem.

Nebyl to žádný hlupák.

Asi třicetiletý muž měl široká ramena, příliš dlouhé tmavé vlasy a pevnou, výraznou bradu. Zjevně byl vůdcem skupiny. Čišela z něho odhodlanost a sebevědomí.

Měl také výrazný hlas, jehož hluboký tón ho odlišoval od ostatních.

Stejně jako Char i on nosil klobouk s širokou krempou stažený až do očí. Ona pod ním skrývala záplavu plavých vlasů a dlouhé, tmavé ženské řasy. Napadlo ji, co asi skrývá on.

„Nejsme tu proto, abychom živili tvoje péro,“ řekl a podal váček svému druhovi. „Ani proto, abys chytil syfilis.“

„Zavři zobák, Whitridgi,“ zněla odpověď. Mladší muž zastrčil váček do hluboké kapsy kabátu. Do levé. A nezapnul ji. „O to se umím postarat. A první, co udělám, je to, že se budu snažit, abys byl ode mě co nejdál. Sedm týdnů na lodi s tvojí neustálou kritikou bylo víc než dost. Potřebuju mít od tebe pokoj taky aspoň na sedm týdnů.“

„Jsme tu ve služ…“

„Já vím, já vím, že tady sloužíme své zemi. Jsi nesnesitelný moralista, Whitridgi. Nemám pravdu, Lawrenci?“

Lawrence potlačil zívnutí. „Muži, kteří mají zodpovědnost, takoví obvykle jsou. Jdu do našich pokojů. Chci pořádnou večeři a postel, která se nehoupe, což je pravý opak toho, po čem toužíš ty, Matthewe. Tak zítra, hoši.“ Nečekal na odpověď a rychle se vzdaloval, přitom otáčel svou vycházkovou holí.

Matthew řekl: „Lawrence měl dobrý nápad. Já jdu taky.“ Aniž pohlédl na Whitridge, otočil se a vmísil se do odpoledního proudu lidí.

Char se vydala za ním, za mužem s váčkem. Ve svém převleku se cítila sebejistě. V mužském oděvu chodila už dva měsíce a taková volnost se jí líbila. Zatím nikdo nepoznal, že je žena, což dokazovalo, že její teta Sára není jedinou herečkou v rodině.

Začínala být na své nové schopnosti pyšná. Char, lady Charlene Blanchardová, byla kapsářka – velmi dobrá kapsářka.

Na nápad trochu si nakrást přišla lady Baldwinová. Její Jasnost byla častou návštěvnicí domu na Mulberry Street, kde žila Charlene se svou tetou Sárou Pettijohnovou. Než se lady Baldwinová provdala za lorda Baldwina a vstoupila do vyšší společnosti, byla herečkou stejně jako Sára a také si trochu zahrávala se zločinem.

„Dívka někdy musí udělat, co je třeba, aby přežila,“ sdělila Char lady Baldwinová. „Sára je až moc pyšná, ale ty víš, jaké to ve světě je.“

Char to věděla. Dcera smutně proslulého lorda Dearna na vlastní kůži poznala, jak vrtkavý může být život. Před šesti měsíci jí strýc Davies přestal vyplácet peníze, které měl každý měsíc dávat na Charlenino živobytí, jak slíbil. Přestože Sára pracovala v divadle Haymarket v několika profesích, měla role na jevišti, šila kostýmy, a dokonce psala hry, za něž ovšem získával zásluhy ředitel divadla, bylo peněz málo a Char se cítila provinile. Věděla, že její tetě by se dařilo dobře, kdyby ji k sobě nevzala.

„Jenom prostě sebereme trošku těm, kdo jsou na tom moc dobře,“ navrhla lady Baldwinová. „Abychom trochu srovnali misku vah, jak se říká.“

Takový nápad se Char líbil. Právě takoví totiž kdysi zneužili slabosti jejího otce a zmocnili se všeho, co mu patřilo. Char by jim to teď mohla oplatit.

„Máš šikovné ruce a chytrou hlavu. A mezi námi, brzy budeme muset zaplatit nájem,“ přemlouvala ji lady Baldwinová.

Trvalo samozřejmě nějaký čas, než se Char naučila vymetat lidem kapsy. Lady Baldwinová byla naštěstí dobrá učitelka a zpočátku jim přálo štěstí. Char tvrdila, že peníze dostává od strýčka Daviese, a dávala Sáře dost na to, aby je domácí nevyhnal.

Tento měsíc jich však moc neměla. Naditý váček, který Matthew strčil do kapsy kabátu, by jim doplnil chybějící částku na nájem a ještě by jim dost zbylo.

Matthew byl sebevědomý proutník. Otočil se k přístavišti, k mumraji, který tam jako vždy vládl. Tohle byl život Londýna v té nejsyrovější podobě a Matthew se do něho snažil zapadnout. Civěl na ňadra každé ženy, jež prošla kolem něho, razil si cestu mezi lidmi shlukujícími se u dveří výčepů a v podstatě se choval, jako by mu patřila celá ulice.

Char se držela v jeho blízkosti, aniž na sebe upoutala pozornost. Obcházela ty, mezi nimiž se Matthew prodíral, a jen málokdo si jí všiml.

„Počkej, než bude pozornost hejla patřičně rozptýlená,“ radila jí vždy lady Baldwinová. „Potom mu můžeš šlohnout peněženku, a on to vůbec nezpozoruje. Jeho pozornost bude někde jinde. Tajemství dobrého kapsáře spočívá v trpělivosti a v tom, aby vystihl správný okamžik.“

Správný okamžik pro Matthewa nastal, když z temného vchodu jakési hospody vyšla dívka. Na první pohled to byla coura – natřásala ňadra a culila se – ale její tmavý, exotický vzhled se mužům líbil, jak Char věděla. Její pohled se střetl s Matthewovým, potom dívka zavlnila ramenem, až jí z něho sklouzla blůzka a ukázal se pořádný kus ňadra i s tmavohnědou bradavkou.

Američan doslova zkameněl. Cuchta se zazubila a kývla na něho, aby šel za ní. Zároveň se mezi Matthewem a jeho toužebně vyhlíženou bradavkou pokusila projít žena, jež nesla v obou rukou kuřata bez hlavy.

Lepší rozptýlení pozornosti si Char nemohla přát.

Popošla vpřed, takže když Matthew doslova vrazil do ženy s kuřaty, mohla předstírat, že narazil také do ní. Jednou rukou ho odstrčila a druhou mu sáhla do vnitřní kapsy.

V prstech sevřela měšec. Vytáhla ho, aniž to zaregistroval, a loktem si razila cestu dál. Teď musí spěchat domů, aby…

„Stůj, zlodějko!“

Při těchto slovech všichni na ulici strnuli – dokonce i coura z hospody, žena s kuřaty a každopádně i Matthew.

Char ovšem ne.

Poznala ten hluboký hlas. Nemusela se otáčet, aby věděla, že Whitridge viděl, jak krade peněženku. Dala se na útěk a strach dal jejím nohám křídla.

Na svou výšku byl Whitridge velice rychlý. Měla ho těsně za sebou. Slyšela jeho dech.

Kličkovala chvatně mezi chodci na rušné ulici. Whitridge se mezi nimi hnal přímo, čímž si vysloužil nevybíravé nadávky. Neustále křičel „chyťte toho kluka“. Naštěstí se toho nikdo nechtěl ujmout. Lidé mu ustupovali z cesty, ale přitom také uvolňovali cestu Char.

Matthew si po chvíli uvědomil, že byl okraden. Zaklel, ale zůstal daleko za Whitridgem i za Char.

Char zahnula za roh, rozběhla se jakousi postranní uličkou a cestou se chytila sudu na dešťovou vodu. Převrhla ho Whitridgeovi do cesty. Ozvala se rána, jak dřevo narazilo na kámen, následovalo bolestné zaúpění a příval nadávek.

Char se spokojeně ušklíbla, ale nezdržovala se pohledem za sebe. Raději zamířila k rušnější ulici a modlila se, aby se jí muže podařilo setřást.

Nepodařilo se to. Cítila, že je stále za ní. Pád sudu ho zdržel, ale nezastavil.

Ulice byla plná kočárů, drožek, koňských povozů, a dokonce i nosítek. Char znovu začala kličkovat. Od namáhavého běhu ji pálilo v prsou. Podrážky bot klouzaly po dlažebních kamenech. Podařilo se jí vsunout váček do krátkého kabátku, protože k udržování rovnováhy potřebovala obě ruce. Občas si přidržela klobouk, aby jí nespadl. Kdyby někdo poznal, že je žena, byla by to katastrofa.

Blížila se k domovu, k bezpečí. Brzy bude v končinách, kde by ji mohli poznat. Okamžik uvažovala, jestli se nemá vydat opačným směrem, ale neudělala to. Toužila po bezpečí své ložnice, po tom, aby si mohla obléknout sukně a v klidu se opět stát tím, kým má být.

Ale napřed musí uniknout Whitridgeovi. Byl jako lovecký pes.

Teď zase tiše zaklela ona.

Vběhla do další uličky, široké sotva pro její ramena. Sem se přece Whitridge nemůže dostat, pomyslela si – a měla pravdu.

Pokusil se vtěsnat do úzkého průchodu mezi budovami, ale nepodařilo se mu to. Char se hnala dál, i když se jí zmocnil nepříjemný pocit, že se domy na ni tlačí. Netušila, co je na druhém konci uličky, ale to jí nevadilo. Za pár minut bude doma.

Doma, doma, doma.

Vynořila se na konci uličky, zjistila, že ta místa nezná, ale vycítila, že je nedaleko svého domu. V ulici nebylo tolik lidí jako v těch předchozích.

V hrudi ji pálilo a srdce bušilo, až je slyšela v uších. Lapala po dechu, ale nutila se kráčet dál a chovat se, jako by ji nic neznepokojovalo. Její převlek zůstal nedotčený; klobouk měla stále stažený do očí. Nikdo na ni nevrhal podezíravé pohledy a statný mladík, nesoucí koženou tašku plnou papírů, se kolem ní protáhl tak neomaleně, jako by se setkal s mužem.

Konečně, usmála se v duchu.

Podařilo se to. Váček ji tížil v kapse kabátku. Už je její.

Vyšla na spojovací ulici a uvědomila si, kde je. Ano, její dům je jen kousek odtud. Nemohla se dočkat, až…

Vtom jí vstoupil do cesty vysoký, ohavný stín, jako by očekával, že se vydá směrem k němu. Whitridge.

Během pronásledování ztratil klobouk. Char mu teď jasně viděla do očí. Byly v nich zlostné modré střepiny. Ruce měl sevřené v pěst.

Kdyby ji jeho náhlé zjevení nepřekvapilo, snadněji by si uvědomila, kam má jít. Ale udělala fatální chybu. Zahnula do jiné vedlejší uličky a příliš pozdě zjistila, že je slepá. Navíc bylo jasné, že se nemůže vrátit, protože by padla do rukou svému pronásledovateli.

Nad ní se tyčila kamenná zeď jakési budovy. Charlene se k ní rozběhla a přitiskla ruce na chladný kámen, jako by v něm chtěla najít tajný východ, dveře, okno, štěrbinu…

Její paži sevřely silné ruce. Whitridge ji obrátil čelem k sobě. Charlene sípavě vydechla.

„Podej mi ten měšec,“ vyzval ji Whitridge.

Char se nezmohla na slovo. Snažila se jen dýchat. Whitridge ji chytil za ramena a zatřásl jí, aby příkaz zdůraznil. Charlenina hlava se zhoupla dozadu a dopředu a klobouk se svezl dolů. Plavý cop v barvě měsíčního svitu jí sklouzl na ramena a vlásenky se rozlétly do všech stran.

2. kapitola

„Co, k sakru…?“ vyštěkl Whitridge. V jeho očích, zpočátku planoucích hněvem, se objevil zmatek a pak zděšení. Stočil zrak k jejím ňadrům, jako by potřeboval mít jistotu o tom, co vidí. Uvolnil neurvalý stisk Charleniných ramen.

Char toho okamžitě využila.

Nemůže se nechat chytit. Sevřela ruce v pěst a silou, již znásobil strach, udeřila Whitridge do žaludku.

Tam alespoň mířila.

Jenže její pěst dopadla níže, do míst, kterých se většina urozených žen na veřejnosti nedotýká.

A jeho reakce byla přesně taková, jakou si mohla přát.

Pustil ji a zlomil se v pase. Bolestně zaúpěl.

Char se polekala. Copak mohla vědět, že muži jsou v těchto partiích tak choulostiví? Umínila si, že si to zjištění musí zapamatovat.

Zvedla ze země svůj klobouk, dala se do běhu a zároveň si vyhrnula límec kabátku, aby jím zakryla vlasy. Whitridge se za ní nerozběhl, možná nemohl, a Char se bezděčně otočila, aby se přesvědčila, jestli mu nepřivodila smrtelné zranění.

Zjistila, že se ramenem opírá o zeď. Na zlomek okamžiku se jejich pohledy setkaly. Bylo jasné, že Whitridge zuří.

„S prominutím… Omlouvám se.“

Nezdálo se, že by Whitridge byl ochoten přijmout její omluvu, a tak se hnala dál. Doběhla na ulici a znovu zpomalila, ale vzápětí zjistila, že má před sebou další potíže.

Jak mířila k Mulberry Street, zařadil se vedle ní asi desetiletý chlapec, vzápětí pak další. Za několik okamžiků se těsně za nimi objevil třetí, o něco starší.

Byli to kluci z ulice, s andělskými, i když špinavými tvářemi, uličníci, kteří se potloukali Londýnem v tlupě, jíž se podle jejich počtu říkalo Sedma. Byli mnohem lepší kapsáři než ona.

Chtěla je ignorovat, pokračovat v cestě, aby se dostala k zadní brance do zahrady svého domu, do bezpečí.

Nedovolili jí to.

Zanedlouho jí z pravé strany zastoupil cestu hoch zvaný Pinky. Char se musela zastavit.

„Co to má znamenat?“ řekla rozhořčeně. Bylo to lepší než dovolit, aby poznali, že se bojí.

„Chce s váma mluvit Leo,“ řekl vážně Pinky.

„Vyřiď mu, že si s ním promluvím později. Sjednáme si schůzku.“ Snažila se hovořit veselým hlasem.

„Leo s váma chce mluvit teď,“ namítl chlapec za ní. Jmenoval se Danny a viděla ho už dříve, když se poprvé setkala s Leem. Byl stejně vysoký jako ona a mnohem silnější. „Čím dřív se s ním sejdete, tím dřív můžete mít tu věc vyřízenou,“ řekl Danny.

Samozřejmě že věděli, s kým mluví. Sedma měla informace o všem, co se dělo v oblasti kolem Mulberry Street.

Char s hranou netrpělivostí přikývla. „Tak pojďme.“ Byla přesvědčená, že ví, co Leo chce, a bylo jí jasné, že rozhovoru s ním neunikne.

Už jednou se s tlupou dostala do konfliktu – když se poprvé vydala na lup. Londýnští kriminálníci si zjevně rozdělili město do teritorií. A ona se nacházela v teritoriu drobných krádeží Sedmy.

Sedmu v podstatě tvořily děti. Nejstarší z nich byl Leo, asi šestnáctiletý mladík, takže se už vlastně nejednalo o dítě, ale ostatní byli sotva osmiletí. Jednu věc měli všichni společnou: život je zocelil.

Hoši ji přivedli do další dlouhé, úzké uličky, hodně podobné té, kterou utíkala Whitridgeovi. Do takové, jíž musel člověk procházet natočený bokem. Ulička ústila na velký dvůr lemovaný budovami. U protější zdi byly k sobě natěsnané dřevěné bedny, sudy a krabice, takže tvořily jakési provizorní prostory k bydlení. Sotva s ní chlapci vstoupili na dvůr, vylézali z úkrytů ostatní členové party. Tři páry očí vážně pozorovaly, jak se Char blíží k největší bedně kryté závěsem. Ten se vzápětí odhrnul stranou a objevil se Leo.

Byl hubený jako lunt a na sobě měl zelený sametový frak, jenž zřejmě kdysi sloužil nějakému gentlemanovi. Kolem krku si uvázal černý šátek a na hlavě měl třírohý klobouk, takže vypadal jako velmi mladý, hrozivý Napoleon. Rád nosil jezdecký bičík a Char před časem viděla, jak jím spráskal jednoho chlapce. Teď ho držel v ruce.

Jeho hlas zněl mírně jako vždy, ale Char tušila, že by byl schopný ublížit jí. Dosud se k ní choval ohleduplně, téměř uctivě, a ona si přála, aby tomu tak bylo pořád.

„Lady Charlene,“ řekl a s nádechem posměšné elegance lichotníka se uklonil.

„Co si přejete, Leo?“ zeptala se Char a využila chvilku klidu k tomu, aby si ukryla vlasy pod klobouk.

„Kromě peněz, který mi dlužíte za to, že jste minulej měsíc pracovala v teritoriu Sedmy? Dělalo to jednu guineu, má paní. Slušná cena, a vy jste ji nezaplatila. Ale dnes mi toho dlužíte ještě víc. Odpoledne jste překročila hranici a vstoupila do teritoria někoho jinýho. Chtějí ode mě poplatek. Čtyři guineje.“

„Čtyři guineje? Za nic?“ namítla Char.

„Tvrdili, že jste měla štěstí.“

„Kéž by tomu tak bylo!“ Napadlo ji, jestli je lež hřích, když zalhala kriminálníkům. Peníze z toho měšce nutně potřebuje. „Zdálo se mi, že jsem ulovila tučného holuba, ale do cesty mi vešla ta holka, co nesla kuřata. Propásla jsem příležitost.“

„Proč vám ten muž říkal zlodějko?“

„Protože si myslel, že jsem váček štípla. Ale já jsem ho nevzala. Jakmile si uvědomil, že se spletl, nechal mě jít. Pinky vám může říct, že je pravda, co říkám, jestli mě viděl, jak se ženu do té uličky. Ven jsem už vyšla naprosto klidně.“

Leo si ji chvilku zkoumavě prohlížel. Netušila, jestli jí uvěřil. Jednu věc ale věděla jistě; kdyby se mu váček dostal do rukou, vzal by si všechno. Nesmí mu ho dát bez boje.

Leo se najednou obrátil zpátky ke svému doupěti. „Dobře. Chci od vás pět liber, má paní, kromě toho, co mi už dlužíte.“

Očekávala, že bude žádat, aby mu zaplatila do určitého data, ale on žádné nestanovil. U „dveří“ do svého příbytku se k ní obrátil a řekl: „Brzo spadnete do dluhů. Zdá se, že vaše rodina k tomu má sklon. Někteří gentlemani se velmi dobře znali s vaším otcem.“

Vždy když mluvil o gentlemanech, věděla, že hovoří o těch, co jsou o třídu výš než on. Rád by k nim patřil.

„Byli u toho, jak ho vytahovali z Temže. Smůla.“ V jeho hlase nebyla ani stopa lítosti. „Buďte rozumná, má paní. Velmi rozumná.“ Počkal, až si Char uvědomí dosah jeho slov, a potom dodal: „Můžete jít.“

Nemusel to říkat dvakrát. Char se obrátila, přitom však stále úkosem pozorovala celou Sedmu. Snažila se vypadat klidně, ale v nitru se třásla.

Chtěl Leo říct, že její otec dlužil peníze kriminálním živlům v Londýně? Že jeho smrt možná nebyla sebevražda, ale vražda? Že by stejný osud mohl potkat i ji?

Nechtěla na to myslet. Vklouzla do uličky, potom se dostala na širší cestu a téměř se rozběhla k Mulberry Street, domů. Nebyla si jistá, jestli je štěstí, že má měšec u sebe.

Jakmile se dostala k zadní brance, rozhlédla se, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje, a teprve pak prošla do zahrady. Tam přeběhla vlhkou půdu ke dveřím do kuchyně.

Mulberry Street byla omšelá, ale úctyhodná ulice. Zdejší domy měly kromě sklepů a přízemí ještě další dvě patra. V domě, kde bydlela Char, byly tři ložnice, přední pokoj, jídelna a kuchyně. Z předsíně, velké sotva jako odpočívadlo, vedly schody nahoru. Další schodiště se nacházelo za dveřmi v kuchyni. Pokoje v přízemí byly průchozí, ale, celkem vzato, bydlelo se tu docela příjemně.

Charlene si pomyslela, že snad ještě nikdy neměla takovou radost, že je doma. Vytáhla váček z kapsy, položila ho na kuchyňský stůl a přitom do stolu sama vrazila. Opřela se rukama o desku, aby nabyla rovnováhu, a dopřála si okamžik vytouženého klidu. Podařilo se to. Udržela si svou kořist…

Z chodby se ozvaly kroky.

„Char…,“ zavolala teta Sára.

Co tady teta dělá? Před několika hodinami odjela do divadla a měla se vrátit až pozdě večer. Char nikdy neopouštěla dům, pokud očekávala, že Sára přijde v tuto dobu – a dávala si pozor, aby ji teta nepřistihla v mužském oděvu.

Sára možná měla svobodomyslné názory, ale Char by se vsadila, že to, že se její neteř potuluje po Londýně v převleku za chlapce a vyprazdňuje lidem kapsy, by přesahovalo stanovenou míru.

Charlene zapomněla na měšec na stole a hnala se ke dveřím kuchyně. Sotva je za sebou zavřela, uslyšela, že Sára na ni volá z kuchyně.

Char co nejrychleji stoupala po schodech nahoru. Její ložnice byla hned za prvními dveřmi po pravé straně. Honem prošla dovnitř a zavřela za sebou.

Shodila kabátek, vyhrnula si košili a přitom se pokoušela vyzout si boty, což nešlo tak rychle. S podolkem košile ještě před očima se svalila na postel, potom konečně odhodila boty a začala zápasit s knoflíky u kalhot.

Někdo zaklepal na dveře. „Char… Jsi ve svém pokoji?“

Neměla čas pokračovat v převlékání. Sáře se už nemohla vyhnout. Věděla, že teta je neodbytná.

S kalhotami na bocích, takže si je musela přidržovat, pootevřela dveře a pohlédla na tetu.

Sáře Pettijohnové bylo čtyřiatřicet, měla hladkou pleť a sytě rudé vlasy, které si v týle stáčela do mohutného, hustého uzlu. Byla to prostě ta nejúžasnější, nejmoudřejší osoba, kterou Char znala.

Poté, co zemřela Charlenina matka Julie, vtrhla teta do jejího života a zachránila ji, když se Char zdálo, že o ni nikdo na celém světě nemá zájem. Sára dokázala, že se mýlí, třebaže ujmout se neteře nebylo jednoduché. Sára byla Juliina nevlastní sestra – narodila se totiž jako nemanželské dítě. Jednou, tak dávno, že si to Char ani nepamatovala, požádala Julie Dearna, aby jí dovolil postarat se o svou nevlastní sestru. Tehdy bylo Sáře třináct let.

„Jeden laskavý čin vždycky vyvolá další,“ říkala s oblibou Sára. „Když jsem slyšela, že tě svěřili tomu ohavnému Daviesovi jenom proto, že byl považován za tvého jediného příbuzného, věděla jsem, že musím udělat, co je v mých silách, abych ti pomohla. Má v Londýně strašlivou pověst, zvláště u mladých dívek.“

Char si nebyla jistá, co tím teta míní, ale věděla, že se v blízkosti svého strýčka necítí dobře, a rozhodně neměla ráda jeho manželku. Teta May neustále naříkala, kolik ji stojí neteř živit, bez ohledu na to, že se Charlene snažila jíst co nejméně, aby z toho měla teta radost.

Tehdy se Char bála všeho. Ztrátu obou rodičů nesla velmi těžce a navíc po jejich smrti zůstala bez prostředků. Sára ji nabádala, aby byla statečná. „Tvoje pravda je v tom, co si o sobě myslíš,“ říkala jí a ta slova se Charlene vryla do duše.

Pod Sářiným vedením Char dozrála. Teta si myslela, že by žena měla získávat co nejvíc znalostí. Sama se nadšeně zajímala o všechny aspekty života, především o divadlo. Jejím jediným cílem bylo dosáhnout toho, aby se její hry uváděly pod jejím jménem na londýnském jevišti, případně jinde. „Vím, že jednou k tomu dojde,“ říkala Sára, „pokud to nevzdám.“

Char tetu obdivovala do té míry, že se kdysi také pokusila psát divadelní hry, ale její zájem brzy ochabl. Psaní byla těžká práce a ona neměla dost nápadů.

Spokojila se se starostí o domácnost, potom však objevila kouzlo kapesních krádeží – a tehdy se v jejím nitru něco změnilo. Nevěděla, co vlastně od života chce, jen to, že se jí líbí živit se důvtipem – pokud ovšem nedojde k tomu, že teta zjistí, jaké ničemnosti provádí.

Navzdory všemu, co se přihodilo v jejím vlastním dobrodružném životě, byla Sára velká moralistka. Krádeže rozhodně neschvalovala.

„Co se děje?“ řekla Char a protírala si oči, jako by ji teta právě probudila. Zároveň samozřejmě musela pustit kalhoty, takže se svezly na zem. Sára si toho nevšimla.

Zadívala se na Char. „Jsi v pořádku?“

„Jistěže jsem. Proč se ptáš?“

„Volala jsem na tebe. Dokonce jsem ti před chvílí klepala na dveře.“

„Aha, tak proto jsem se probudila. Zdřímla jsem si.“

„Nikdy přes den nespíš.“

„Dnes jsem spala. Mimochodem, proč jsi vlastně přišla? Neměla bys být v divadle?“

Sára ochotně změnila téma. „Měla, ale přišla ke mně lady Baldwinová s tak dobrou zprávou, že jsem řekla Colmanovi, že musím jít domů. Dnes večer jsem jenom zaskakovala a Melissa už přišla, takže jsem věděla, že mě nebudou potřebovat. No, našel by pro mě něco, co bych mohla dělat – víš, jaký je – ale dnes mě přece jen uvolnil.“

Teta nikdy nevynechala představení, ani tehdy, když musela stát v zákulisí.

To vzbudilo Charleninu zvědavost, a tak se zeptala: „Jaké zprávy přinesla lady Baldwinová?“

„Týkají se tebe,“ řekla Sára a zelené oči jí zajiskřily vzrušením. „Je dole. Nechám ji, ať ti to poví sama. Každopádně je to tvoje šance, Char. Konečně dostaneš příležitost zaujmout náležité místo ve společnosti, do níž patříš.“

„Jak to myslíš?“

„Pojď dolů a všechno se dovíš. Nemohu se dočkat, až uvidím, jak se pak budeš tvářit.“ Teta se chtěla obrátit ke schodům, zarazila se však. Zvedla ruku a ukázala Char váček. „Mimochodem, tohle jsem našla v kuchyni na stole. Je to od Daviese?“

Char měla co dělat, aby nevykřikla.

Peníze teď měla v rukou teta! Nebude možné odebrat z nich pět guineí. Sára si pečlivě vedla přehled všech výdajů.

„Ehm, ano. Přinesl to jakýsi sluha.“

„Když jsem přišla do kuchyně po poledni, neviděla jsem to tam,“ řekla udiveně Sára.

„Možná jsi to přehlédla…,“ prohodila Char.

Teta pokrčila rameny. „Možná. Jsem tak vzrušená tím, co mi sdělila lady Baldwinová, až se mi točí hlava. Je možné, že jsem si peněz nevšimla. Chválabohu, že jsou tady. Zdá se, jako by nahrazoval to, co dosud neposlal.“

„Dívala ses, kolik tam je?“

„Spočítám to, než se oblékneš. Pospěš si a přijď za námi.“ Sára se otočila a vykročila po chodbě k přednímu schodišti.

Char zavřela dveře a opřela se o ně zády. Proč váček nevzala s sebou nahoru?

Možná by měla chvilku času, aby z něho odebrala pět guineí. Byla alespoň ráda, že ji Leo nenutil, aby zaplatila okamžitě. Skoro jí připadalo, jako by si přál, aby její dluh ještě vzrostl. Bylo to tak i u jejího otce?

Zvedla ze země kalhoty, aby o ně neklopýtla. Srolovala vlněné ponožky a všechno oblečení i boty zastrčila dozadu do skříně. Rychle si oblékla modré denní šaty, jež měla na sobě, než se vydala na lup.

Cop se jí rozcuchal, a tak si vykartáčovala vlasy a stáhla je v týle do prostého uzlu. Pak sešla po schodech dolů.

Sára a lady Baldwinová byly v pokoji, který rodina nazývala přední. Její Jasnost seděla na pohovce a Sára na židli před studeným krbem. Pokoj byl dost malý, takže v teplém oblečení a zahalené do přikrývek se Sára a Char cítily příjemně a nemusely zapalovat oheň.

Lady Baldwinová byla mohutná žena, téměř tak široká jak vysoká, a zbožňovala barevné tisky a vzory, které kombinovala podle svého vkusu. Měla také v oblibě nápadné klobouky zdobené péry. Téměř všechno na ní připomínalo dobu dávno minulou. Stále si pudrovala vlasy a líčila tváře.

Byla Juliinou kmotrou a právě ona kdysi vyhledala Sáru a upozornila ji na Charlenino trápení se strýčkem Daviesem.

„Vzala bych tě k sobě,“ řekla tehdy lady Baldwinová Char, „ale znáš moji situaci.“

Zesnulý lord Baldwin byl jedním z nejváženějších rádců krále, avšak dnes si jen málokdo pamatoval jeho jméno. Své ženě nezajistil dobré podmínky. Jeho dědic s ní sotva promluvil a dcera ji považovala za přítěž. Bohužel, lady Baldwinová byla nucena žít právě u dcery, navíc s přísným zetěm a se šesti rozpustilými dětmi. Nebyla to příjemná situace.

„Byla by nejradši, kdybych zemřela,“ říkala často lady Baldwinová Char. „Ale já jí nevyhovím. Někdy si říkám, že jsem měla zůstat u divadla, místo abych utíkala s Bertiem. Kde by pak byla moje namyšlená dcera?“

Její Jasnost ráda trávila noc v domě na Mulberry Street, kde pro ni Sára a Char měli vyhrazenu jednu ložnici.

Sára dolila lady Baldwinové sklenici mandlového likéru, který jejich malá domácnost mívala po ruce pro pohoštění.

„Charlene, děvenko,“ zvolala na pozdrav lady Baldwinová. „Pojď mě políbit na přivítanou.“

Char k ní poslušně zamířila a políbila ji na tvář. „Sára říká, že pro mě máte překvapení.“ Během hovoru si všimla, že teta rozvazuje šňůrku stahující váček s penězi.

„Nejen překvapení,“ odpověděla lady Baldwinová. „Příležitost!“

Sotva dopověděla, Sára si vysypala mince do klína a Char se polekala. Množství peněz převyšovalo částku za dlužný nájem. Bude stačit, aby z nich nějaký čas vyžily. Odhadovala, že je tam téměř padesát guineí. Není divu, že byl váček tak těžký.

V Sářině tváři se zračilo stejné leknutí a úžas jako v Charlenině. Začala peníze počítat a vkládala je zpátky do váčku. „Nemohu tomu uvěřit. Ten paličatý zhýralec splatil svůj dluh.“

„A právě včas,“ řekla lady Baldwinová. „Budeme ty peníze potřebovat.“

„To je pravda,“ přisvědčila Sára.

Peníze, které získala Char. Snažila se pochopit, kam jejich hovor směřuje. „S prominutím, lady Baldwinová, ale jak to myslíte?“

„Tak, že máš teď příležitost století, děvenko. Jak by se ti líbilo stát se vévodkyní?“

„Ano, to by nebylo špatné,“ řekla nevzrušeně Char, sáhla po láhvi likéru a nalila si do skleničky, kterou vzala z podnosu stojícího na stolku před pohovkou. „Tedy pokud existuje vévoda, který se chce oženit s nevěstou bez věna. Existuje takový?“

„Ano, existuje.“ Lady Baldwinová zvedla vizitku se zlaceným okrajem, na níž bylo elegantním rukopisem cosi napsáno. „Vévoda z Bayntonu hledá manželku. Je tak bohatý, že by uživil třeba sedm žen bez věna, a myslím, že máš šanci upoutat jeho pozornost. Tohle je tvoje pozvánka na jeho ples, již mi osobně předala jeho prateta.“ Lady Baldwinová pleskla pozvánkou o podnos, jako by vynesla trumfové eso.

Char se zadívala na bohatství sálající z kousku papíru a rozesmála se. „Představa, že bych mohla jít na ples…“ Nedopověděla, protože jí ten nápad připadal absurdní. „A provdat se za vévodu? Nikdy jsem nebyla uvedena do společnosti. Nikdo mě nezná. Jsem chudá.“

„A mimořádně krásná,“ připomněla lady Baldwinová. „Bohatstvím ženy je její tvář.“

„Ve skutečném světě není,“ namítla Char.

„Pro mě byla,“ zpěvavým tónem jí připomněla lady Baldwinová.

Do řeči se vložila Sára. „Měla jsem stejné pochybnosti, Char. Ale poslechni si lady Baldwinovou. Tohle je tvoje šance zaujmout ve společnosti náležité místo, takové, které ti přísluší.“

Char by jí mohla říct, že její pravé místo je tady, s lidmi, kteří ji milují. A přece…

„To by mohl, ale on touží po někom neobyčejném – jako jsi ty,“ řekla radostně lady Baldwinová.

„Kdy mě viděla?“

„Ale co ty?“