Hannah Howell

the Scotsman who swept me away

Copyright © Hannah Howell, 2019

All rights reserved

Translation © Irena Palová, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-330-7

1. kapitola

Geordie MacEnroy sebral kámen a hodil ho do potoka. V tomto ročním období tudy měla protékat bystrá říčka, ale letošního jara moc nepršelo. Také tání bylo pomalejší než jindy. Vodní hladinu z velké části pokrývala ledová krusta, na mnoha místech popraskaná. Pomalý proud odnášel odrolené ledové úlomky ke břehům, kde se vršily do neuspořádaných hromádek.

Geordie zvedl plochý kamínek a hodil jej tak, aby sklouzl po hladině, ale kámen skončil v ledové prohlubni. Geordie sem přišel, aby se zbavil touhy, která ho popadala stále častěji. Teď, když se začalo oteplovat, jeho dychtivost sílila. Chtěl vidět oceán.

Jak šel nahoru po úbočí k domovu, snažil se pochopit, proč je touhou po moři tak posedlý. Většinou se jí jen pokoušel zbavit, ale tentokrát se nad ní zamyslel. Musí zjistit, co vlastně chce. Je možné, že jeho stesk po oceánu naznačuje něco jiného a voda je pouhým symbolem.

Když s rodinou dorazili ze Skotska na východní pobřeží této země, nevedlo se jim zrovna nejlépe. Na čas se usadili v New Yorku, ale jediné útočiště, které se jim podařilo najít, byl činžák plný krys. Horší bylo, že dům se nacházel ve zločinecké čtvrti, kde se vůbec necítili bezpečně. Matka toužila po malém domku s kouskem půdy, kterou by mohla proměnit v zahradu. Otec neúnavně maloval a prodával svá díla, dokud nevydělal na vůz, jaký používali osídlenci směřující na Západ. Pak se rodina sbalila a vyrazila podél pobřeží. Dojeli do města zvaného Boston. Tam však zjistili, že život zde není o moc lepší než v New Yorku. Zklamaní pokračovali dál podél pobřeží, přesvědčeni jako mnozí jiní, že hlouběji na Západě budou podmínky k životu snesitelnější.

O tom, co je čekalo, určitě nesnili, říkal si Geordie smutně, když došel k cestě, nasedl na koně a rozjel se k domovu. Cesta na Západ byla zajímavá, ale na jejím konci nenašli lepší život. Jejich naděje se sice po smrti rodičů nerozplynuly, ale trvalo dlouho, než se jim podařilo je naplnit. Geordie nechtěl ani pomyslet, co by se s nimi stalo, kdyby Iain nebyl připraven, ochoten a schopen se o ně postarat.

Teď si žijí dobře, a ani si nedovedou představit, že by jim mohlo být lépe. Pozemek poskytuje všem dobré živobytí a dost místa pro rozrůstající se rodinu. Dva bratři jsou už ženatí a mají vlastní rodiny. Pozemky uživí i bratry Powelly, ovčáky, které si MacEnroyové najali a kteří se rovněž oženili a mají děti. Poskytli také bezpečné útočiště paní O’Nealové a jejím dětem. Navíc získali další pozemky od Iainovy i Matthewovy ženy, což jejich situaci zase vylepšilo. Mají víc, než si kdy přáli, ale Geordie bojuje s touhou po oceánu.

Jako by ho k sobě volal – i když to je bláznivá myšlenka. Když míjel dům bratra Matthewa, zamával jeho ženě Abbii, která s malou Caitlin plela zahradu. Jakmile projel otevřenou branou v palisádě, s radostí si uvědomil, že po válce se situace v kopcích konečně uklidnila. Odvedl koně do stáje, sňal sedlo a začal koně hřebelcovat. Když skončil, přinesl zvířeti vodu a nasypal mu do žlabu. Vtom se vedle něj objevil bratr Robbie.

„Vítej, přijel jsi k večeři.“

„Ano. Ani jsem nevěděl, že jsem byl venku tak dlouho. Ztratil jsem se v myšlenkách.“

„Věnoval ses jim pěkně dlouho, Geordie. Něco tě žere?“ zeptal se Robbie, když spolu vyšli ze stáje a zamířili k zadní části domu.

„Ne. Jen se pokouším rozhodnout.“

„O čem dumáš?“

Geordie pokrčil rameny. „Jestli mám zůstat tady, nebo odejít.“

„Odejít? A kam? Našel sis kousek půdy nebo děvče?“

„Ne, bohužel nic z toho. Mám jen nutkání vidět oceán.“

„Takže chceš odjet na západ?“

„Na Východ. Lidé říkají, že cestovat na Západ je mnohem nebezpečnější. Cesta na Východ je lepší a navíc tam už jezdí vlak.“

„Není tak bezpečná. Na některých místech se ještě projevují dozvuky války.“

„Není to tak hrozné. Hovořil jsem s vévodou, Emiliným dědečkem, když tu minule byl. Poskytl mi hodně informací. Říkal, že pokud člověk cestuje touto částí země, musí opevnit své srdce. Kraj je místy dost zničený a lidé trpí nouzí, jakou tam dřív neviděl. Potkával spoustu invalidů, lidí, kteří přišli o končetiny. Mnoho dětí zůstalo bez otce nebo ztratilo oba rodiče.“

„Už ses rozhodl?“

„Ne, snažil jsem se přijít na to, proč tak hloupě prahnu po moři.“

„Ale to není hloupé, mně by taky nevadilo, kdybych znovu spatřil oceán. Je přece nádherný. A tak podivně uklidňující.“

„Máš pravdu.“

Bratři se zastavili na verandě, aby se opláchli. Když vešli do kuchyně, všichni ostatní členové rodiny už seděli u stolu. Geordie s Robbiem zaujali svá místa a rychle si naplnili talíře, než si ostatní začnou přidávat.

„Kde jsi byl celé odpoledne?“ zeptal se Iain Geordieho a podal mu košík s pečivem.

Geordie si vzal jeden kousek a podal košík Emily. „Proč? Měl jsi pro mě nějakou práci?“

„Ne, splnil jsi všechno. Jsem jen zvědavý. Nebýváš venku tak dlouho.“

Geordie polkl sousto jehněčího a vzdychl. „Musel jsem si něco promyslet a potřeboval jsem být sám.“

„Nepochybuji, že tady je těžké najít chvilku klidu. Nechceš se nám svěřit? Je nás tu dost, můžeme ti pomoct.“

„No, nevím, jak byste mohli. Přepadla mě podivná touha, jíž se nedokážu zbavit.“

„Víš určitě, že ti nedokážeme pomoct?“

Geordie se krátce zasmál. „Nedokážete, Iaine. Chci vidět oceán. Nejde o něco, co byste mohli jen tak přitáhnout ke dveřím našeho domu.“ Usmál se a většina členů rodiny u stolu se rozesmála. „Nevím proč, ale moje posedlost stále sílí.“

„Tomu úplně nerozumím.“ Iain zavrtěl hlavou. „Od chvíle, co jsme vystoupili z lodi, která nás sem dopravila ze Skotska, jsem neměl chuť vidět tu spoustu vody znovu.“

„Mě samotného to překvapuje. Možná jsem byl příliš malý, abych se bál. Vzpomínám si, že maminka si pořád stěžovala, že nevidí ani kousek země. Její obavy jsme pochopili, až když jsme později putovali podél pobřeží. Když se na lodi rozhlédla a viděla kolem sebe jen vodu, velmi ji to děsilo.“

„Moje sestra na tom byla stejně,“ podotkla Emily. „Zřídkakdy vycházela na palubu.“

„Je těžké nevidět bod, k němuž bys mohla doplavat, kdyby se loď začala potápět.“ Paní O’Nealová zavrtěla hlavou. „A uvědomuješ si to stále jasněji, když každý den vidíš jen široširý oceán a žádnou zem.“

Paní O’Nealová začala sklízet ze stolu a Emily vyskočila, aby jí pomohla.

Iain vytáhl z kapsy dopis. „Dnes jsem dostal zprávu od Jamese. Trochu mě to překvapilo, protože jsem nebyl jeho bratr ve zbrani jako Matthew.“

„Je v pořádku?“ zeptal se Geordie.

„Ano. Jen mi chtěl oznámit, že se u nás zastaví. Ptá se, jestli se může den dva zdržet.“

„Jsi přece hlava rodiny, musí se zeptat tebe. Ale proč jede sem? Jsme dost daleko od jeho domova v Maine.“

„On není v Maine. Byl na jihu, na návštěvě u majora a Maude, té ženy, která se během války starala o sirotky. Na zpáteční cestě se chce stavit u nás. Zdá se, že major s Maude se rozhodli vzít si do výchovy osiřelé chlapce z domova paní Beatonové. Asi jim něco přivezl.“

„To je dobrá zpráva. Abbie bude ráda – a stejně tak Emily. Abbii trápil osud dětí, které zůstaly v domě paní Beatonové, a Emilino měkké srdce jejich osud také zasáhl.“ Geordie se usmál a mrkl na Emily. „Strašné pomyšlení, že by chlapci museli zůstat se ženou, která nepředstavuje zrovna mateřský typ. Matthew jen čekal, kdy Abbie přijde s plánem přivézt je k nám.“

Iain se zamračil. „Měl bys námitky?“

„Samozřejmě že ne. Máme tu dost místa k bydlení a můžeme mít ještě víc. Jen chápu jeho obavy. Mají už tři děti a náš kraj ještě není prostý krutostí a nenávisti, probuzených válkou. Je to nebezpečné, zejména pokud cestuješ s manželkou a dětmi.“ Geordie se ušklíbl. „Mám podezření, že chlapci, kteří žili několik let u paní Beatonové, si mohli osvojit určité rozčilující zvyky a způsoby. Nebudou jako Noah. Koneckonců máme ještě Neda.“

„Nejsem si jistý, jestli tato rodina potřebuje dalšího Noaha,“ řekl Iain s úšklebkem.

Geordie se rozesmál. „Ne. Budu se muset Jamese zeptat, jak si major a Maude s novou rodinou poradili. Chlapci nemohli získat lepší mužský vzor – soudě podle toho, jak o majorovi mluvil Matthew. Jestli paní Beatonová vpravila dětem do hlavy nějaké podivnosti, on si s nimi poradí.“

„Bude fajn vidět se s Jamesem. Děkuji vám, paní O’Nealová,“ řekl Iain, když mu hospodyně podala velký díl koláče a přisunula k němu džbánek s čerstvě našlehanou smetanou.

Pak paní O’Nealová s Emily obsloužily dezertem ostatní a usedly ke svým talířům. Geordie přehlédl všechny u velkého stolu a stejně tak děti, sedící u malého stolu. Právě kvůli této rozrůstající se rodině je pro něj těžké se rozhodnout. Nechtěl ji opustit, nechtěl se připravit o každodenní setkání u večeře. Prostřená tabule s dobrotami paní O’Nealové, obklopená členy rodiny, kteří mezi sebou neustále rozmlouvali, byla pro něj nenahraditelná. I když ho lákal oceán, rodina jej držela na místě.

Ucítil v boku dloubnutí něčího lokte a otočil se k Iainovi. „Co je?“

„Co tak zíráš? Jsi zadumaný. Trápí tě ještě něco jiného?“

„Jak jsem ti říkal, nemůžu se zbavit touhy po oceánu. Neuměl jsem si vysvětlit, proč váhám. Pak jsem si uvědomil, že právě kvůli vám všem,“ rozmáchl se a gestem zahrnul každého v kuchyni.

„Chceš u oceánu žít?“

„Ne, jen se k němu chci vypravit a nějakou dobu se na něj dívat.“ Z úlevného výrazu ve tváři staršího bratra Geordie pochopil, že se Iain dost obával, aby se u oceánu nechtěl usadit.

„Tak proč se strachuješ o nás? My nikam neodejdeme.“

Geordie zavrtěl hlavou. Iain vidí věci jasně, zatímco on si dovolil ztratit se v emocích. Není třeba dělat si starosti; vydá se jen na krátkou cestu.

„Asi jsem se příliš zaměřil na to, že vás opustím.“

„Ano. Nebude to, jako bys jel obstarat zboží, ale kdyby sis našel důvod, proč tam zůstat, například ženu nebo kus úrodné půdy, my tady budeme pořád. Budeš vědět, kde nás najdeš, až tě přepadne smutek.“

„Stejně nevím, proč mě to tam táhne.“ Geordie se zasmál a přetřel si rukou tvář.

Iain mu uštědřil slabý pohlavek. „Tak aspoň počkej, až přijede James. Zdrží se jednu či dvě noci a pak pojede domů.“

„Proč? Nepotřebuji chůvu.“

„Ne, ale James je zkušený voják a pojede stejným směrem. Takový doprovod není na škodu.“

„Máš pravdu. Ale možná se mnou nebude chtít cestovat.“

„Myslím si, že ano. Každý putuje raději s někým než sám.“

Pak se rozpovídali o možných úskalích nadcházející cesty.

Geordie odmítal jet vlakem. Doslechl se, že vagony jsou špinavé a přeplněné. Iain se však domníval, že by bratr měl po kolejích urazit alespoň část cesty. Dost by se tím zkrátila, což se Geordiemu ovšem zamlouvalo.

Než přišel čas ulehnout do postele, byl Geordie klidnější. Touha v něm přetrvávala, ale nebyla už tak palčivá. Asi proto, že se rozhodl, že opravdu odjede. Od té chvíle v něm vzrůstalo vzrušení. Snažil se uklidnit, protože nemohl usnout, když tu se ozvalo zaklepání na dveře. Za okamžik vešli Iain s Robbiem a usedli na pelest jeho postele.

„Co je? Nepotřebuji společnost, když jdu spát. Z toho už jsem vyrostl,“ zavrčel Geordie a posadil se.

„Ha! Humorista,“ zabručel Iain. „Přišli jsme si s tebou promluvit o chystaném výletu.“

„Myslel jsem, že už jsme všechno probrali. Pojedu s Jamesem.“

„Ano, a s Robbiem.“

Geordie se překvapeně zadíval na usmívajícího se mladšího bratra. „Ty chceš jet se mnou?“

„Ano,“ odpověděl Robbie. „Zvládnu to.“

„Víš to jistě? Bude to dlouhá cesta.“

„Jsem už mnohem silnější, než jsem býval. Navíc nepojedeme dlouhé dny na koních, takže cestování bude jednodušší. A budeme mít s sebou Jamese, který nám bude oporou, protože my jsme toho moc nenacestovali. Na koni už jezdím obstojně, Geordie. Vydržím to.“

Geordie pohlédl na Iaina. Nejstarší bratr se netvářil ustaraně – ani to nevypadalo, že by se chtěl s Robbiem přít. Geordie netušil, zda se ti dva už kvůli Robbieho rozhodnutí pohádali, nebo jestli Iain opravdu nemá žádné obavy. Nejstarší bratr vždycky uměl říct něco, co znělo správně a co člověk chtěl slyšet, ale když se pak dotyčný zamyslel, co mu vlastně řekl, zjistil, že to bylo něco obecného, čím ho uklidnil.

„Tak dobře, teď mě nechte spát.“ Geordie si lehl, otočil se k bratrům zády a zakryl se po bradu. „Před cestou potřebuji klid.“

„Nezdvořáku,“ sykl Iain a vstal.

Geordie měl oči pevně zavřené a vnímal, že bratři odcházejí. Pak se prudce otočil na záda a upřel oči na strop. Neměl skutečné námitky proti tomu, aby se k němu Robbie přidal, ale malou starost mu to dělalo. Robbie měl kdysi zraněnou nohu a ruku a stále dost kulhal. Ruku měl slabou, skoro ji nepoužíval. Byla tak ztuhlá, že nemohl vykonávat mnohé práce ani se věnovat tkaní koberců, což miloval. Dlouhá cesta může Robbiemu uškodit.

Geordie zavrtěl hlavou a zavřel oči. Robbie v současné době pracoval ve výrobně cideru. Do podnikání se pustil s Emiliným bratrem Reidem, a nestěžoval si. Geordie musí věřit, že Robbie ví, co zvládne a co ne. Bude to pro něj veliké dobrodružství a zřejmě něco takového potřebuje. Něco, co mu dodá sebejistotu.

Doufal, že James bude souhlasit a vezme ho s sebou. Potom bude jednodušší vzít i Robbieho. Oceán může pomoct i jemu. Mnozí lidé říkají, že voda může uzdravovat. Geordie tomu sice moc nevěřil, ale věděl, že určitě člověka uklidňuje. Cítil, že Robbie potřebuje právě uklidnit.

Jen sedět na břehu a pozorovat hru vln může dobře působit na Robbieho psychiku. Geordie si snadno vyvolal pocit, jaký u moře zažíval. Během let zmizely zlé vzpomínky, které Robbieho probouzely ze spánku a nutily ho křičet. Výlet k oceánu mu možná pomůže ještě víc. Je zvláštní, že oceán má takovou moc. Někdy je destruktivní, ale když je klidný, dokáže konejšit.

Konečně ho zmohl spánek. Ještě toho měl mnoho k přemýšlení, ale to může počkat do zítřka. S odpočatou myslí učiní lepší rozhodnutí.

Robbie si vtíral do zraněné nohy smetanu, protože Abbie a paní O’Nealová odpřisáhly, že ho zbaví bolestí, kterými trpěl vždy na konci dne. Robbie se ženám nesvěřil, že někdy ho bolesti trápí celý den. Teď trochu zeslábly a mladík byl vděčný, že bude moct klidně spát. Ale nic nedokázalo utišit jeho mysl. Plnila se obavami, co všechno se může během cesty pokazit, a pochybnostmi, zda se jí má vůbec zúčastnit. Ale statečně je potlačoval. Nevěděl, zda jsou strach a starosti odůvodněné, či nikoli.

Zavrtěl hlavou, postavil kelímek se smetanou na stůl a zavrtal se do postele. Musí se strachu postavit. Noha sice pobolívá, ale uzdravuje se. Byla zkroucená a znetvořená, ale její stav se lepšil. Cesta jí víc ublížit nemůže. Robbie si stále opakoval, že má štěstí, že mu noha aspoň zůstala, i když ho trápily bolesti. Během války chirurgové takto postižené údy nemilosrdně amputovali a pacient často zákrok nepřežil. Robbie takovému osudu unikl.

Bude si muset promluvit s Reidem. Zdá se, že na východě se uplatňují nové myšlenky a postupy. Možná tam narazí na někoho, kdo mu poradí něco převratného. Jejich podnikání se vyvíjelo dobře, ale bylo potřeba vynaložit velké úsilí, než dosáhli zisku. Teď asi není nejvhodnější doba na to, aby bratry opustil. Chtěl by jim jen vysvětlit, proč cítí tak silné nutkání.

Zavřel oči a přemýšlel, jestli ho cesta obohatí a on se vrátí s podnětnými nápady a s obnovenou silou se začne podílet na rodinném hospodaření. Slíbil si, že navštíví všechny výrobny cideru v oblasti, kterou budou cestou na východ projíždět. Pomalu usínal a v duchu se ptal, jestli to bude stačit, aby se zbavil výčitek, jimiž ho možná zahrne Reid.

2. kapitola

Geordie se díval na části oděvu, které před ním ležely na posteli, a dumal, jestli si nachystal všechno, co bude potřebovat. Bylo toho asi víc, než by si běžně muž vzal na cestu, aniž by plánoval delší pobyt, ale on si chtěl být jistý, že na sobě nikdy nebude mít špinavé oblečení. Cesta, kterou podnikli při hledání nového domova, s všudypřítomnou špínou a blátem, v něm zanechala odpor k nevypraným šatům. Byl natolik zarputilý, že se dokonce naučil prát. Bratři se ho na to často vyptávali, protože je zaráželo, že nepočká na den, kdy ženy praly. Někteří z bratrů své znečištěné svršky skrývali, kde se dalo, a paní O’Nealová jim říkala „zatuchliny“.

Navzdory skutečnosti, že James ještě nedorazil, začal si Geordie balit věci do batohu, který mu věnoval Iain. Když byl hotov, zjistil, že mu v zavazadle zbývá dost volného místa. Chtěl tam ještě přidat pár dalších svršků, ale ucítil lákavou vůni snídaně a rozhodl se, že balení počká. Vybrané věci položil na postel vedle batohu a vydal se za vůní jídla.

V kuchyni pozdravil paní O’Nealovou a usedl ke stolu. O chvíli později vešel Iain, přejel ho překvapeným pohledem a posadil se vedle něj.

„Vstal jsi nějak brzy,“ utrousil. Paní O’Nealová před oba muže postavila talíř s opečenou šunkou. „Já mám ubrečené dítě – ale jaký důvod máš ty?“

Geordie pokrčil rameny. „I když tvé dítě řve docela hlasitě, mě neprobudilo. Řekl jsem si, že se prostě sbalím, abych byl připravený, pokud se James rozhodne, že nás vezme s sebou.“

„Nevím, proč ještě nedorazil… Děkuji, paní O’Nealová,“ řekl Iain, když před něj hospodyně postavila misku s míchanými vejci. „Doufám, že kašel, kterým tvoje Marie trpěla včera, se nevyvinul v něco horšího,“ otočil se ke Geordiemu.

„Ne, toho se neboj. Začínám si myslet, že kašle z toho prášku, který poletuje v tomto ročním období vzduchem. Ten jí dělá potíže. Vidíš ho všude – na plotech, na oknech, na všech věcech, které jsou venku.“

„A zajímal ses o to někdy?“

„Pochází z kvetoucích stromů a z květin.“

„Jak to víš?“

„Pozoroval jsi někdy včely, když všechno kvete?“

„Ne. Je to dobrý způsob, jak se nechat bodnout do tváře.“ Iain se ušklíbl, když se Geordie zasmál.

„No, když jsem byl mladý, včely mě fascinovaly. Ve městě jich tolik nebylo. Kdykoli jsem měl příležitost, pozoroval jsem je zblízka. Přistanou na květu, chvíli se v něm vrtí a pak vzlétnou. Posypané tím žlutým práškem se přemístí na další květ. Takže pokud se prášek nabalí na včely, je i všude kolem nás, a také jej roznáší vítr. Vsadím se, že jsou učenci, kteří tohle zkoumají. Možná pro něj mají i název.“

„Nepochybně. A někteří chytráci prodávají léky proti němu. Myslíš, že lidé, kteří se zkoumáním podobných jevů zabývají, si tak mohou vydělat na živobytí?“

„A koho to zajímá?“ zeptal se Geordie. „Pokud kdokoli zkoumá cokoli, o čem se pak mohou dozvědět obyčejní lidé, je určitě spolčený s někým, kdo ti to bude chtít prodat.“

Iain zamumlal něco o tom, že Geordie nemá srdce. Pak přehlédl svou ženu a bratry, kteří se nahrnuli do kuchyně a posedali si na svá místa. „Vypadáte, jako kdybyste se museli vykopat z jeskyně, než jste sem dorazili.“

„A ty vypadáš vesele a odpočatě,“ obořil se na něj Nigel.

„Copak se ani nepohneš, když to dítě řve?“

„Ne, nepohne se,“ odpověděla Emily a zadívala se na manžela významně. Pak se odvrátila a zaměřila se na talíř s jídlem.

„Probouzím se, když je třeba.“

„Co to meleš za nesmysly? Snažíš se nám říct, že dokážeš spát, když malá pláče?“

„Ano.“ Iain ignoroval ženin nazlobený výraz. „Pokud pláče, že chce dudlík nebo jídlo, prostě se obrátím a věnuji se dál spánku, z něhož mě tak krutě vytrhla. Nebudu ji rozmazlovat dudlíkem uprostřed noci a nakrmit ji také nemohu, takže prostě spím. Je to jediná rozumná činnost.“ Iain rychle upil kávy, aby skryl úsměv, protože Emily se na něj dále mračila.

Geordie zavrtěl hlavou, dojedl a odnesl talíř ke dřezu. Proč se domníval, že bude rodinu postrádat? Když se však vedle něj objevil Emilin synovec Ned, který také přinesl svůj prázdný talíř, Geordie ho žertem pocuchal. No, někteří mi chybět budou, uvědomil si a usmál se na něj. Pak si vzdychl a vrátil se ke stolu, aby si dopil kávu.

Zrovna si ji chtěl dolít, když někdo zaťukal na venkovní dveře. Iain vstal a šel otevřít. Domem se rozlehy hlasité pozdravy a Geordie poznal, že konečně přijel James. Když oba muži vešli do kuchyně, bylo jasné, že Iain Jamese vidí rád. Geordieho překvapilo, že s ním nepřijel Matthew.

„Matthew s tebou nepřijel?“ zeptal se a zatvářil se rozpačitě.

„Ne,“ odpověděl James a posadil se ke stolu. „Říkal, že se staví později. Slíbil Abbii, že ohlídá děti, než se vrátí z nákupů.“

„Jak se vede majorovi a Maude?“

„Docela dobře. Manželství jim prospívá a major ani netrpí ústrky kvůli tomu, že bojoval na druhé straně. Mám pocit, že městečko, kam dojíždějí pro zásoby, bylo názorově rozdělené, ale lidé pochopili, že jediný způsob, jak spolu vyjít, je důvody války ignorovat. Major s Maude nežijí ve městě ani ve vesnici, mají farmu na samotě. A Maude umí stočit řeč jinam, je-li třeba. Tam, kde bydlí, jako by válka ani nebyla. Maude je také velmi laskavá k lidem, kteří ztratili své blízké.“

„Asi se toho stalo víc, než víme,“ pronesla ponuře paní O’Nealová a nalila Jamesovi kávu. „Lidé proti sobě bojují a po válce se vztahy stejně urovnají. Příčinu bojů většinou řeší jen takoví, kteří si chtějí nahrabat, nebo ti, co přišli o majetek proto, že si vybrali špatnou stranu.“

„Vždycky jde o peníze a moc. A odnesou to prostí lidé.“

„Tak už to na světě chodí,“ pokýval hlavou Iain. „Takže se vracíš do Maine?“ zeptal se Jamese.

„Ano. Byl jsem pryč celou zimu, ale matka mi napsala, ať se okamžitě vrátím, protože můj šílený otec se zranil na noze a nemůže pracovat.“

„Ano, žádost matky vyžaduje rychlou odpověď,“ řekl Iain.

„Určitě, ale odepsal jsem jí, že od ní není hezké tahat mě domů v období much a že by se neměla o otci vyjadřovat urážlivě.“

MacEnroyové se zasmáli a James se ušklíbl.

„Období much?“ zvedl hlas Iain.

„Ano. Černé mouchy. Kousající hmyz,“ odpověděl James. „V této části roku se rojí po celém státě a mučí malá zvířata.“

„A to je místo, po němž jsi toužil od chvíle, co ses přidal k armádě?“

„Ano. Chtěl jsem být doma včas, abych nabídl hmyzu něco k snědku.“

Geordie se zasmál. „Vzpomínám si na ty mouchy a nenávidím je. Některé dny je jich strašně moc.“

Chvíli pak rozebírali, čím se zabývá Iain, na čem pracují Reid s Robbiem a jaké plány má James. Když se pak James zeptal Geordieho na jeho plány, mladík se zamyslel: „Plánuji cestu na východ. Chci vidět oceán.“

„Proč se nevydáš na západ? Tam je oceán taky a cesta by byla pěkně dobrodružná.“

„Asi až moc. Nechci zažít vzrušující a nebezpečnou cestu jen proto, abych viděl moře vody. Toužím vidět ten oceán, po němž jsme připluli a který jsem při plavbě ze Skotska tak dlouho pozoroval.“

„Je to jen voda.“

„Tak mluví člověk, který prožil u oceánu celý život. Vždyť tobě stačilo vyjít na verandu a už jsi ho měl před sebou.“

„Ne, tak blízko jsem ho zase neměl. Jen blázen by si postavil dům hned u oceánu. Dokáže být stejně hrozný, jako je krásný.“

„Opravdu. Během plavby jsme párkrát zažili pořádnou bouři.“

„A teď si představ, že ty vysoké a divoké vlny narážejí na pobřeží. Smetly už mnoho lidských obydlí.“

„To je smutné. Já se tam nechci usadit, jen toužím sednout si na břeh a užívat si pohledu na klidný oceán, vnímat jeho šum,“ řekl zasněně Geordie.

„Nechci vás rušit v povídání o klidném či rozbouřeném oceánu, ale pojďme probrat, o čem jsme mluvili před Jamesovým příjezdem,“ připomněl Iain.

„Bude se mi to líbit?“ zeptal se James.

„Nevím. Jedeš tedy do Maine, že?“

„Jistě. Doufám, že mě tu necháte přespat, a zítra pojedu dál.“

„A vadilo by ti, kdyby se k tobě přidali Geordie s Robbiem?“

James se podíval na oba mladé muže a pak na Iaina. „Společníci jsou na cestě vždycky vítáni, ale…,“ pohlédl na Geordieho, „chceš se ubytovat u nás? Nevím, jestli naši budou mít dost místa. Zuřila tam veliká bouřka a poničila hodně obydlí. Právě při ní se otec zranil. Sestra s rodinou se musela přestěhovat k rodičům a zůstanou tam, dokud si neopraví dům. Na střechu jim padl strom.“

„Nemyslel jsem, že budu bydlet u vás,“ odpověděl Geordie. „Spíš jsem měl v plánu, že si někde pronajmu pokojík. Domníval jsem se, že v létě poskytujete ubytování lidem, kteří u oceánu tráví volné dny.“

„Ano, a bývá jich hodně. Teď jsou tam potíže s lidmi, kteří používají nezákonné triky, aby si zabrali domy nebo půdu majitelů, co majetek prodat odmítají. Zajistil jsem, abych mohl kdykoli vybrat peníze, které jsem našetřil pro případ, že by je rodiče potřebovali. Matka má pokoje k pronajmutí, nějaké peníze tím vydělá, ale teď v nich bydlí sestra s rodinou. Naši sousedé si dokonce postavili na pozemku dva malé domky a nechávají tam bydlet rodiny, které přijíždějí na léto. Jde to pomalu, ale je to rozvíjející se byznys. Napomáhají taky vlaky, které se teď na východě objevily. Ještě si nejsem jistý, jestli se mi železnice líbí, nebo ne, ale můj názor není důležitý.“

„Nevím, jestli bych se chtěl starat o cizince, kteří by nás každý rok obtěžovali,“ houkl Iain.

„Je to docela dobrý způsob, jak vydělat peníze. V některých místech žádné jiné možnosti neexistují,“ podotkl Robbie.

„Mnoho podnikatelů zbankrotovalo, pole byla vypálena, města pobořena. Ale situace se pomalu zlepšuje.“

James přikývl. „Podle mě to tak strašné není. Takže, jste připraveni zítra vyrazit? Nechci vás popohánět, ale když něčí matka vydá rozkaz…“

„Ano, já už jsem začal s balením. Večer budu hotov,“ odpověděl Geordie a otočil se k Robbiemu. „Ty jsi připravený?“

„Zítra ráno budu.“

„Dobře,“ kývl hlavou James. „Slibuji, že ráno na vás nebudu štěkat rozkazy.“

„To je od tebe velice milé,“ zamumlal Geordie. Robbie vstal, odnesl použité nádobí do dřezu a odešel nahoru.

O chvíli později se James zadíval na Iaina a zeptal se: „Myslíš, že Robbie cestu vydrží?“

Iain si překřížil ruce na prsou. „Myslím, že bude muset odpočívat, ale z nejhoršího už se vyhrabal. Ovšem trochu vás zdrží. Není na tom ještě tak dobře, jak jsme doufali, ale jeho stav se zlepšuje. Občas mívá slabost, která pomine, jenže se mu vrací. Obávám se, že to tak bude mít do konce života.“

„On jet chce,“ řekl Geordie. „Nevím proč, nikdy se o oceán nezajímal, ale cítím, že po cestě opravdu touží.“

Iain přikývl. „To vidím. Potřebuje se tam vydat, i když si nemyslím, že se pokouší něco si dokazovat.“

„Taky nemám ten pocit.“

„Chce se prostě hnout z místa, udělat si výlet.“ Iain zavrtěl hlavou. „Od chvíle, co jsme se tu usadili, nebyl dál než ve městě. A od toho dne, kdy ho zmláceného pohodili před naše dveře, se nepodíval vůbec nikam. My nejsme moc velcí cestovatelé.“ Iain se na Geordieho zamračil. „Většina z nás. Robbie možná věří, že když to zvládne, pak už dosáhne všeho, na co pomyslí. Získá sebejistotu.“

„Třeba uvěří, že dokáže vést normální život,“ přidal se James.

„Něco takového. Z války se vrátilo mnoho mužů všelijak postižených. Potkáš je všude, i ve velkých městech – mnozí jsou polámaní, neschopní práce po vážných zraněních, zubožení amputacemi, pijí nebo polykají opiáty, co tiší bolest. Mnozí lidé skončili bez domova, jsou vykořenění, osamělí. Dokážu si představit, že když je Robbie vidí, bojí se o svůj osud.“

„No, třeba mu dlouhý a nudný výlet do Maine pomůže.“ James se rozhlédl po členech rodiny sedících u stolu. „Stejně nemůžu uvěřit, že by Robbie trpěl pocitem osamění, když vás tu žije tolik.“

„Nevím, čím trpí, ale možná ho to přejde, když se rozptýlí cestováním.“

„Musí projít zkouškou,“ uzavřel James a Iain přikývl. „Ví, že tady by život zvládl, ale možná si říká, že někde narazí na něco, co by mu pomohlo zlepšit zdravotní stav.“

„Řekl jsem mu, ať si nedělá velké naděje.“

„Domnívám se, že tě asi vyslechl, ale stále pochybuje. Teď už ví, že mu nebudete nic ulehčovat. Opravdu může na cestě získat sebedůvěru.“ James se otočil a zadíval se ke vstupu do kuchyně, protože zaslechl, jak se hlavní dveře otevřely a zase zavřely. „Čekáte někoho?“

„Jen Matthewa. A tady ho máme!“ Iain se usmál na holčičku, kterou držel Matthew v náruči. „Dobrý den, mladá dámo.“

„Cože? A bratra nepozdravíš?“ zeptal se Matthew a posadil se naproti Iainovi.

„Ty nejsi tak hezký. Tak Abbie si vyjela na nákupy?“

„Vyjela a vrátila se. Pak se pustila do šití záclon, a Caitlin jí až moc pomáhala. Tak jsem Abbii nabídl, že malou vezmu s sebou.“ Zamračil se. „Souhlasila velmi rychle.“ Políbil dcerku na tvář a ta se zasmála. „Myslím, že jsi mámu pomáháním trochu znervóznila, miláčku.“

„Není na šálu teplo?“ zeptal se Iain a zamračeně se zadíval na dlouhý pletený šál, který měl Matthew obtočený kolem krku.

„To není šál.“

Paní O’Nealová přistrčila k Matthewově židli dřevěný špalek, na který vždy posazovali malé děti. Matthew na něj Caitlin posadil a domnělým šálem ji přivázal ke své židli. Paní O’Nealová před dívenku postavila talíř s chlebem namazaným máslem a džemem a nakrájeným na kostky. Pak jí pod bradu uvázala bryndák a Caitlin se natáhla po kostičce chleba.

„Takže ty poskytneš tomu tulákovi přístřeší na noc?“ zeptal se Matthew s pohledem upřeným na Jamese.

„Ano,“ odpověděl Iain. „A ten tulák bere Geordieho a Robbieho s sebou.“

Matthew se ani nepokusil skrýt úžas. „Proč?“

Geordie se omluvil a odešel balit.

„Geordie propadl náhlé touze po oceánu a Robbie se rozhodl, že pojede s ním,“ odpověděl Iain.

„Proč touží po oceánu? Neprohlédl si ho při plavbě ze Skotska dostatečně? Vždyť jsme se neustále nahýbali přes zábradlí, jak jsme si vyprazdňovali žaludky.“

„Nemyslím, že ti dokáže odpovědět. Prostě chce vidět oceán.“

„Myslíš, že Robbie cestu zvládne?“

Iain bratrovi tlumočil, co se dověděl, a byl rád, že Matthew přikyvoval. Robbie je dospělý muž a nikdo mu cestu k oceánu nemůže zakázat. Bylo dobře, že to Matthew pochopil a souhlasil. Tak bude Robbieho odjezd snazší. Velká rodinná hádka by ho jen rozrušila.

„Zdá se mi divné, že Geordie chce opět zajet k velké louži, ale Robbiemu může výlet pomoct a možná pak rád zůstane doma. Jen si nejsem jistý, jak tu zprávu přijme Reid.“

„Myslím, že si s ním jel promluvit. Nedomnívám se, že Robbie způsobí svým odjezdem Reidovi potíže, protože jej může zastoupit Nigel. Nedávno s Robbiem a s Reidem pracoval.“

„To je dobře. Jejich podnik se slibně rozvíjí a bylo by škoda o něj přijít jen proto, že si někdo chce vyrazit na vandr.“

Iain přikývl a obrátil se k Jamesovi. Chtěl si s ním promluvit o majorovi. Smál se, když mu James popisoval potíže novomanželů s osvojenými dětmi. Pak se vrátil Geordie a o chvíli později vešel do kuchyně i Robbie. Posadili se, aby si vypili kávu, a Robbie muže informoval, jak se domluvil s Reidem.

„Souhlasil Reid, aby tě zastoupil Nigel?“ zeptal se Matthew.

„Ano,“ odpověděl Robbie. „Než odjedu, promluvím také s Nigelem. Reid se chytil nějakého nového nápadu a chce se pustit do experimentování. Sdělil jsem mu svůj názor a také jsem mu poradil, v čem by měl pokračovat a čeho by měl raději nechat. Nechci, aby se pouštěl do něčeho příliš riskantního. Teď se jdu sbalit.“

3. kapitola

„Tak mám jízdenky a místa pro koně,“ ohlásil James, který se objevil vedle Geordieho. Pohlédl na Robbieho. „Je v pořádku?“

James přikývl. „Můžeme si rozdělit jeho věci, aby se s nimi netahal.“

„Asi se mu zranění nikdy zcela nevyléčí, že?“ řekl James hlasem plným lítosti.