Hannah Howell

highland guard

Copyright © Hannah Howell, 2015

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-320-8

Prolog

Skotsko, léto

„Našla ti pěkné místo k odpočinku, Davide.“

Harcourt Murray se rozhlédl po kopci, kde stál. Mezi skalami se rozlévaly vlny fialového vřesu, jenž začal nedávno kvést. Když zde byl poprvé před pěti lety, překvapilo ho, jak skalnaté jsou kopce pokryté rozsáhlými plochami zeleně. Bylo zde více než dost pastvy pro početné stádo dobytka, neboť v údolí rostla bujná vegetace. Při své předchozí návštěvě věnoval těmto záležitostem malou pozornost.

„Ano, můj příteli, je odsud krásný výhled,“ řekl a podíval se na náhrobní kámen, vedle něhož stál.

Povzdechl si a promnul si šíji. Sir David MacQueen zemřel v pouhých třiatřiceti letech. Pohled na náhrobní kámen muže, který byl téměř stejně starý jako on, v něm probudil nepříjemné pocity. Nepomohlo připomenutí, že každý rok umírá mnoho lidí v nejlepších letech. Harcourt ho naposledy viděl před pěti lety, a tehdy se David těšil dobrému zdraví, ačkoli kdysi utrpěl zranění, které by většina lidí považovala za oslabující. Vzpomínka na usměvavého, jemného, vzdělaného muže kráčejícího chodbami Glencullaichu nedovolila Harcourtovi snadno se smířit s tím, že na náhrobku je vytesáno Davidovo jméno.

Ten člověk mi zachránil život, blesklo Harcourtovi hlavou a zaklel. Za to měl žít aspoň o několik let déle. Jedinou věc, kterou od něho David žádal, nepovažoval za vůbec žádnou oběť, což jenom zesilovalo pocit viny, jímž trpěl od chvíle, kdy odešel od MacQueenů.

Harcourt si povzdechl a dlaní přejel po horním okraji velkého kamene. „Odpočívej v pokoji, drahý příteli. Ochráním je.“

„Brzo zavřou hlavní bránu, Harcourte. Počkáme do rána, nebo pojedeme teď?“

Harcourt upřel zrak na Calluma MacMillana, a než odpověděl, zvážil všechny možnosti. Pohledem přelétl po pěti mužích, kteří ho doprovázeli. Cameron, Callum, dva MacFingalové a Murray, jeho mladší bratr, jenž dorazil pouhý týden předtím, než Harcourt obdržel žádost o pomoc z Glencullaichu. Všichni byli schopní bojovníci. Bylo jich sice málo, avšak snadno by dokázali zastrašit ty v Glencullaichu. Pokud se od jeho odjezdu situace drasticky nezměnila, věděl, že Davidovi lidé by zaútočili pouze tehdy, pokud by je někdo vyprovokoval.

„Pojedeme teď, Callume,“ řekl mladšímu muži. „Ještě je dost světla, a až se budeme blížit, dobře nás uvidí. I kdyby tam nebyl člověk, kterého jsem pověřil, aby dával pozor na Davida, na jeho ženu a dítě, určitě se najde někdo, kdo mě pozná.“

Pobídl koně do klusu a zamířil k tvrzi nacházející se v nejvyšší části údolí. Společníci ho následovali. Bylo načase zjistit, proč ho Davidova žena prosí o pomoc. Bylo rovněž načase, aby čelil své minulosti.

1. kapitola

Čekání je utrpení, pomyslela si lady Annys MacQueenová. Sklopila oči k malé košili, kterou spravovala, a s povzdechem začala párat křivé stehy. Bylo těžké uvěřit, že sir Harcourt ignoruje její žádost o pomoc, ale vzkaz mu poslala už před deseti dny. Dokonce se ještě nevrátil ani mladý muž, kterého doručením dopisu pověřila. Annys doufala, že neposlala mladého Iana na smrt. Pochybovala, že by sir Harcourt Ianovi ublížil, avšak samotná cesta byla plná nástrah.

„Mylady, měla byste si trochu odpočinout,“ řekla Joan a posadila se vedle Annys na čalouněnou lavici.

Annys se na komornou usmála a zavrtěla hlavou. „Je příliš brzo, Joan. Všichni by přemýšleli, jestli jsem nemocná, a jejich obavy by zesílily. Musím se snažit být silná a hlavně musím aspoň takovým dojmem působit.“

Annys přemítala, proč Joan svraštila čelo. Ačkoli komorná byla jenom o deset let starší než ona, obvykle se chovala velice mateřsky. Zamračení často znamenalo, že pečlivě zvažuje kázání. Na nic takového neměla Annys náladu, ale milovala Joan příliš, než aby ranila její city tím, že dá najevo nelibost, kterou v ní její ostrá slova vyvolávají. Od prvního dne, kdy Annys přijela do Glencullaichu za svým snoubencem, byly přítelkyně a společnice a také lady a komorná.

„Jste děvče,“ podotkla Joan.

„To jsem zjistila. Trvalo mi to dlouho, avšak ňadra nechtěla být přehlížena.“ Annys nepřekvapilo, že Joan dala zamračením najevo, že ji její slova nepobavila.

„Nikdo nepředpokládá, že dívka, která nedávno pohřbila svého muže, bude neustále silná,“ pokračovala Joan. „Snažíte se být pánem i paní této tvrze a to vás vyčerpává. Nemusíte zvládat obojí. Všichni vám jako vždy ochotně pomáhají, a proto není nutné, abyste převzala povinnosti sira Davida.“

„Když to neudělám, kdo ho nahradí?“

„Nicolas.“

Annys se na okamžik zamyslela. Nicolas sem přijel před téměř pěti lety. Prohlásil, že se už dost dlouho živil mečem a chce se usadit. David ho přivítal s otevřenou náručí a vyškolil ho, aby mohl vést ostatní, méně vytrénované muže v Glencullaichu. Naštěstí nikdo nic nenamítal proti tomu, jak rychle cizinec zaujal postavení Davidovy pravé ruky. Všichni mu byli za jeho schopnosti vděční. Ona sama dokonce musela uznat, že od smrti jejího muže je jí velice nápomocný.

„Možná by mohl,“ připustila. „Doposud nám hodně pomáhal. Přesto by mě zajímalo, proč se nevrátil domů do Walesu.“

„Pro muže, který tvrdí, že tam na něho nikdo nečeká, by to byla dlouhá cesta.“

„Ano.“ Annys pokrčila rameny a hodila košili do košíku. „Ne že bych mu nedůvěřovala, ale občas nad tím dumám. Pokusím se převést na něho více povinností, ovšem ne tolik, aby neměl čas věnovat se i nadále tréninku mužů. Jejich výcvik se nemůže zanedbávat.“

„Máte pravdu. Nemůže,“ přikývla Joan. „Je to nutné. I když jsou dokonale připraveni, bránit tomu mizerovi, aby nás nezničil, je neustálý boj. Kdyby zavětřil slabost, vrhl by se na nás jako dravec na rybářův úlovek. Ozval se vám sir Murray?“

„Ne. Začínám se obávat, že jsem poslala chudáka Iana na smrt.“

„Ach ne, mylady, nedopusťte, aby strach ovládl vaši mysl. Ian zná rizika a je chytrý, dokáže všude nenápadně proklouznout a dobře se ukrýt, je-li to potřeba. Je mnoho důvodů, proč se ještě nevrátil. Mnoho. A smutný osud je pouze jedním z nich.“

„To je pravda.“

Smířit se s takovou pravdou bylo pro Annys obtížné. Ian přišel do tvrze jako malý chlapec poté, co jeho rodina zahynula při požáru, vyděšený a velice plachý. V době, kdy se přestěhovala do Glencullaichu, pořád působil roztomile a stačilo málo, aby se zapýřil, ale zabydlel se a byl šťastný. Pro povolání posla jako by se narodil, ale nikdy předtím necestoval tak daleko.

„Mylady!“

Výkřik vytrhl Annys z rozjímání. Podívala se na vysokého, příliš hubeného mladého muže, který se vřítil do salonu. „Co se děje, Gavine? Prosím neříkej, že se vyskytl další problém. Poslední dny tu panuje blažený klid.“

„Myslím, že o nic nejde, mylady, protože Nicolase to netrápí.“ Gavin se poškrábal na tváři a svraštil čelo. „U brány je šest urostlých ozbrojených mužů. Nicolas jim šel otevřít a nařídil mi, abych vám to šel povědět.“

„Hned tam půjdu. Děkuji, Gavine.“ Po jeho odchodu pohlédla na Joan. „Jak to, že šest urostlých ozbrojených mužů nepředstavuje problém?“

„Co když jsou odpovědí na vaši žádost?“ pravila Joan a upravila jí silný cop. „Teď vypadáte reprezentativně. Pojďme přivítat hosty.“

„Hosté nepřijíždějí se zbraněmi,“ poznamenala Annys a opustila místnost s Joan po svém boku.

„Přijíždějí, pokud si přečtou vzkaz od dámy, kde stojí ,pomozte mi, pomozte mi‘.“

„To jsem nenapsala.“

„Nemá smysl o tom mluvit, dokud nezjistíme, kdo jsou.“

„Dobře, ale nenapsala jsem ,pomozte mi, pomozte mi‘.“

Annys ignorovala Joanino tiché zabručení, jež znamenalo, že komorná názor nezmění. Prošla těžkými dubovými dveřmi, pokračovala dolů po kamenném schodišti vedoucím na nádvoří a zůstala stát několik schodů nad spodní částí. Muž, který právě slézal z velkého černého koně, jí byl až příliš povědomý.

Zapomenout na vysokého, statného, pohledného muže s hustými dlouhými černými vlasy a očima jako vlk bylo těžké. Samozřejmě se ze všech sil snažila vytěsnit ho z mysli. Pokaždé, když pronikl do jejích myšlenek, ho z nich vyhnala. Při psaní vzkazu však vzpomínky na něj opět vypluly na povrch. Začala litovat, že ho požádala o pomoc, bez ohledu na to, jak nutně ji potřebovali.

Připomněla si, jak před lety odcestoval z Glencullaichu, aniž se s ní rozloučil. Ranilo ji to. Ačkoli věděla, že nebylo správné chtít se s ním rozloučit v soukromí, a toto přání v ní probudilo pocit viny, jeho odjezd jí otřásl.

Vtom se jeho pohled střetl s jejím a všechny potlačené vzpomínky se vrátily s takovou silou, že měla co dělat, aby vydržela stát vzpřímeně a neochvějně. Tiše zaklela. Stále to tam bylo. Tmavě jantarové oči oživily fascinaci a touhu. Uvědomila si, že by se mohla dopustit největší chyby v životě.

Harcourt upřel zrak na Annys a srdce mu vynechalo jeden tep. Zasmál by se, kdyby se nepotýkal s protichůdnými pocity. Taková setkání patřila do špatné poezie, byla to věc, o níž vždy žertoval. Přesto tady stál jako solný sloup a horečně zvažoval, co by měl říct a jak skrýt emoce, které ho skoro dusily. Kývl jí na pozdrav a sledoval, jak přimhouřila krásné mechově zelené oči, což bylo znamením, že jejich pozdější rozhovor neproběhne v přátelském duchu. Ale na povídání s ní nemyslel. Vybavil si, jak jemné jsou její dlouhé krvavě červené vlasy, jak hřejivá byla její kůže pod jeho dlaněmi a jak sladce chutnaly plné rty. Tuto představu musí rychle zahnat.

„Je situace tak zlá, jak naznačil Ian?“ zeptal se Nicolase, a když koutkem oka zahlédl, jak si Annys založila paže na hrudi, nepatrně sebou trhl.

„Ano,“ odpověděl Nicolas. „Můžeme si o tom promluvit v přítomnosti Její Jasnosti, až odneseme vaše věci.“

Harcourt přikývl. Jakmile čeledíni složili jejich zásoby a odvedli koně, zhluboka se nadechl a zamířil ke schodišti, kde stála Annys. Záhy nato se zastavil, když kolem něho proběhlo malé dítě a zatahalo ji za sukni.

„Mami! Přijeli další vojáci.“

„Ano, Benete. Říkala jsem si, že by nám možná mohli pomoct vyřešit naše potíže.“

Když se dítě otočilo k Harcourtovi, zaťal ruce v pěst. Barva chlapcových očí byla téměř stejná jako jeho. Potlačil nutkání přihlásit se k jeho otcovství. Vzdal se všech práv. Byl to dluh za to, že žije. Cítil na sobě pohledy svých společníků a bylo mu jasné, že ho zahrnou spoustou otázek.

Stálo ho nesmírné úsilí, aby opět vykročil. Zůstal stát o schod níž, než byla Annys a chlapec. Viděl strach v jejích očích. Benet měl černé vlasy, ale takové měl i David. Dokud bude mlčet nebo neudělá něco, čím by tajemství prozradil, vše bude v pořádku. Přesto si Harcourt uvědomoval, že nepřihlásit se ke svému synovi bude představovat dlouhou těžkou bitvu.

„Mylady,“ řekl, uchopil její ruku a políbil jí prsty.

Drobná jemná ruka se nepatrně zachvěla a jeho tělo zareagovalo na skutečnost, že jeho přítomnost není Annys tak lhostejná, jak se zdálo. Harcourt věděl, že by nebylo rozumné pokusit se mít s ní pletky, avšak nebyl si jistý, jestli by byl schopen odolat pokušení, kdyby mu naznačila, že je jí jeho pozornost příjemná.

„Sire Harcourte,“ pravila a vymanila ruku z jeho sevření. „Kde je Ian?“

„Během cesty se zranil. Není to vážné, ale považoval jsem za vhodnější, aby nějaký čas zůstal v Gormfeurachu. Dostává se mu nejlepší péče.“

„Děkuji vám. Dělala jsem si o něho obavy.“ Pootočila se a vzala Beneta za ruku. „Půjdeme do hlavní síně, abyste mohli uhasit žízeň a zahnat hlad, zatímco budeme hovořit?“

Annys potlačila nutkání utéct do tvrze a ocitnout se od sira Harcourta co možná nejdále. Když se jeho rty dotkly její ruky, málem ztratila klid, který se jí dařilo zachovat jen s vypětím všech sil. Přestože od chvíle, kdy naposled cítila jeho dotek, uplynulo pět let, nevinné přivítání vyvolalo vzpomínky na večery strávené u řeky.

Pocit viny zanechal v jejích ústech kyselou pachuť. Davida sotva pohřbili a ona dopustila, aby ji oslabil dotek ruky jiného muže. To, co se stalo mezi ní a Harcourtem, nebylo správné, i když to David toleroval. Málem se zasmála. Dohodli se na tom. David byl nejmilejší, nejlaskavější muž, kterého znala, ale byl také muž, který bez zaváhání udělal, cokoli bylo potřeba, aby získal, co chtěl. Chtěl syna.

Letmo pohlédla na Beneta. Ohlížel se na muže, kteří je následovali do tvrze. Dokud Harcourta opět nespatřila, nedovolila si ani pomyslet na to, jak moc se mu Benet podobá. Nezbývalo jí nic jiného než se modlit, aby si toho nikdo nevšiml. Bude si rovněž muset dávat velký pozor, aby ona nebo Harcourt neprozradili tajemství tím, jak se k chlapci budou chovat.

„Mylady,“ zašeptala jí Joan do ucha, když vstoupili do hlavní síně a muži si šli umýt ruce, „není to tak do očí bijící, jak si myslíte.“

„Snad máš pravdu, Joan.“

„Mám. Podobu vidím jenom proto, že o ní vím, a nezaslechla jsem žádné řeči, z nichž by vyplynulo, že pravdu zná někdo jiný. Buďte tedy opatrná, pokud jde o to, co říkáte a děláte, a všechno bude v pořádku.“

Annys si přála oplývat stejnou sebejistotou jako Joan. Z výrazu ve tvářích mužů, kteří Harcourta doprovázeli, poznala, že si už něčeho všimli. Doufala, že si s nimi Harcourt důrazně promluví.

„Rád bych vám představil své společníky, mylady,“ řekl Harcourt, jakmile se všichni posadili. „Sir Callum MacMillan, sir Tamhas Cameron, sir Nathan MacFingal, sir Ned MacFingal a sir Gybbon Murray.“

Annys kývnutím pozdravila každého muže. Dva zrzaví, jeden hnědovlasý a tři černovlasí. Všichni pohlední. Všichni bojovníci. Všichni vysocí a v dobré formě. Nebude snadné zabránit služebným, aby za nimi běhaly.

„Děkuji, že jste sem přijeli,“ řekla Annys. „Prosím jezte, pijte, a až budete sytí, můžeme si popovídat.“

Během jídla hovořili pouze o jízdě z Gormfeurachu. Annys toho snědla velice málo, neboť se jí sevřel žaludek, jak se snažila zahnat obavy týkající se toho, co by přítomnost sira Harcourta mohla prozradit. Lidé v Glencullaichu tyto muže potřebovali. Jejich pobyt zde musel mít přednost před všemi jejími strachy.

Napila se vína, podívala se na Harcourta po své levici a potom na Nicolase po své pravici. Ačkoli oba byli velice pohlední, když si prohlížela Nicolase, nepocítila sebemenší náznak přitažlivosti. Tmavě hnědé vlasy, šedé oči a urostlé tělo jistě lahodily ženskému oku, ale ji nechávaly chladnou. Harcourt na ni působil úplně jinak. Hřejivý pocit a mrazivý strach z toho, že tajemství bude odhaleno. Touha a pocit viny, že jí podlehla, i když to bylo na naléhání jejího muže. Radost, že ho zase vidí, a přetrvávající hněv kvůli tomu, že odjel bez rozloučení. Bude muset svoje srdce a mysl zbavit tohoto zmatku.

Její syn si povídal s Callumem, hezkým mužem se zelenýma očima a měděnými vlasy. Sir Callum nevypadal, že mu vadí, že ho hoch vyrušuje při jídle. Překvapilo ji, že Benet je tak uvolněný. Obvykle mu trvalo dlouho, než se dal s někým do řeči, zejména jednalo-li se o dospělé muže. Nepochybovala, že sir Callum je zkušený bojovník, a bylo jasné, že to umí s dětmi.

Příbuzenský vztah sira Gybbona Murraye k Harcourtovi byl patrný, i když měl modré oči. Těkal očima mezi Harcourtem a Benetem a to ji znervózňovalo. Všimla si, že pohledy směřovanými k Harcourtovi vyžaduje vysvětlení a zároveň dává najevo hluboký nesouhlas. Jelikož z různých řečí pochopila, že mužům nečiní problém pořizovat si nemanželské potomky na celém světě a nestarat se o ně, byla z toho zmatená.

Sir Tamhas Cameron seděl mezi MacFingaly, trojice žertovala a vydatně hodovala. MacFingalové si byli podobní, i když vlasy jednoho byly světlehnědé a druhého černé. Měli stejný úsměv, trochu bezstarostný a uličnický. Sir Tamhas se z nich zdál být nejvážnější, ačkoli zelené oči mu často rozzářily jiskřičky smíchu. Záviděla mu zrzavé vlasy v odstínu liščí srsti. Věděla, že na tyto tři bude muset bedlivě dohlížet, ocitnou-li se v blízkosti mladých žen.

Vtom zachytila pohled komorné, která seděla na opačném konci stolu, letmo se podívala na trojici mužů a potom na čtyři mladé ženy ve dveřích kuchyně. Joan sevřela rty do tenké linky a zlostným pohledem dívkám nařídila, aby se vrátily do kuchyně. Annys uklidnilo, že tuto starost může přenechat komorné. Přála si, aby mohla i ostatní problémy přesunout na někoho jiného.

V duchu se omluvila Davidovi. Řekl jí, aby poslala pro Harcourta, vyskytnou-li se potíže, a její manžel byl vynikající znalec mužů. Život jim teď nejvíce ztěžoval Davidův bratranec Adam. Zločiny, které Adam páchal ve snaze dosáhnout toho, aby působila dojmem tak slabé osoby, že se na něho lidé z Glencullaichu obrátí s žádostí o pomoc, začínaly představovat čím dál větší nebezpečí. Nemohli dělat nic jiného než odstranit nepořádek, který po sobě Adam zanechal.

2. kapitola

„Jaké nebezpečí Glencullaichu hrozí, mylady?“

Harcourt se uvolnil, břicho příjemně plné lahodného jídla, a napil se silného vína. Jeho náhlý dotaz ji vylekal, avšak rychle se zase zklidnila. Z jejího pohledu poznal, že odpověď velice pečlivě zvažuje. A zároveň naznačila pážeti, aby odvedl Beneta. Přemýšlel, co chce skrýt. Nebo proč by se obtěžovala cokoli skrývat. Vždyť pro něho poslala.

„Ian vám to neřekl?“ zeptala se a složila spojené ruce do klína.

„Řekl, ale neuvedl podrobnosti. Prý jde o obtěžování, krádeže a výhrůžky. Patrně se obáváte, že brzo by potíže mohly přerůst v závažnější.“

Koutkem oka viděla, že Joan zahnala mladé ženy, které se vrátily do hlavní síně, zpátky do kuchyně. Její lidé se čím dál víc znepokojují. Záležitosti, jež musí se sirem Harcourtem probrat, jejich nervozitu ještě zesílí.

„Náš problém má jméno,“ pravila Annys. „Sir Adam MacQueen, bratranec mého zesnulého chotě, který by se stal dědicem Glencullaichu, kdyby David neměl syna.“

„Ale David syna má.“ Harcourta nepřekvapilo, jak obtížné bylo s naprostým klidem označit Davida za Benetova otce.

„Adam neuznává Beneta za Davidova syna. Domnívá se, že žena by neměla přebírat zemanovy povinnosti. Tvrdí, že chlapec potřebuje, aby se o jeho dědictví staral muž. A věří, že by se měl starat také o Beneta, i když se snaží dokázat, že Benet není dědic. Nejsem si jistá, jestli by změnil názor na to, kdo by tady měl zastupovat zemana, i kdyby se nakonec musel smířit s tím, že Benet je Davidův dědic.“

Harcourt pokrčil rameny. „Tohle jsme už slyšeli,“ řekl a jeho muži přikývli. „Sir Adam tím ničeho nedosáhne. Pověřil David někoho, aby ho zastupoval?“

„Před několika roky jmenoval svým zástupcem Nicolase Bryse,“ odpověděla a pokývla k muži po své pravici. „Když David vážně onemocněl, požádal Nicolase, aby ochraňoval Glencullaich a Beneta. Vyslovil také přání, aby naučil Beneta vše, co musí zeman znát, aby dokázal chránit své pozemky a lidi.“

„Ani s tím sir Adam nesouhlasí?“

Annys přikývla. „Velice důrazně. Nejdříve chtěl nechat Nicolase odvolat, ale nepovedlo se mu to. Přimět soud, aby ignoroval svědecky doložená poslední slova zemana, je těžké. Potom prohlásil, že Benet není Davidův syn. Nikdo mu nevěřil.“ Ačkoli by si to, k čemu dalšímu se nedávno Adam uchýlil, raději nechala pro sebe, věděla, že musí Harcourtovi povědět všechno. „Teď šíří pomluvu, že jsem zabila Davida.“

Všichni muži zmlkli a upřeli na ni zrak, což Annys rozzlobilo a uvedlo do rozpaků. Z představy, že by jí teď muži, kteří jim přijeli pomoct, nemuseli důvěřovat, ji zamrazilo. Styděla se za to, z čeho ji Adam obviňuje. Popudilo ji, že by si někdo jen na okamžik pomyslel, že by obvinění mohlo být pravdivé, a každým dnem její hněv sílil. Stejně jako strach, že se Adamovi možná konečně podařilo najít způsob, jak se jí zbavit a převzít Glencullaich, a možná se dokonce zbavit jejího syna, protože jako usvědčená vražedkyně by nežila dlouho.

Harcourt letmo pohlédl na své společníky, kteří si uvědomovali, jakou hrozbu s sebou obvinění nese. „Poslouchá ho někdo?“ zeptal se.

„Jen několik lidí.“ Napila se jablečného moštu, aby zmírnila sucho v hrdle. „Davida znalo mnoho mocných mužů a měli ho rádi. Nezemřel v bitvě ani,“ pousmála se a věděla, že koutky úst se jí zvedly zahořklostí, „při žádné mužské nešťastné náhodě. Zemřel v posteli jako neduživý muž.“

„Netrpěl souchotinami?“

„Kdo ví. David nebyl statný, ale nikdy se o něm nedalo tvrdit, že je neduživý.“ Potlačila smutek, který jí sevřel srdce pokaždé, když myslela na pomalou, bolestivou smrt svého muže. „Nedokážu říct, co to způsobilo, a nevěděl to nikdo z těch, pro které jsem poslala, protože jsem doufala, že ho vyléčí.“

„Nikdo z těch hlupáků ovšem netušil, co zemanovi je ani jak mu pomoct,“ vmísila se Joan. „Nejčastěji mu chtěli zavádět klystýr nebo pouštět žilou. To bylo poslední, co náš pán potřeboval. Nakonec byl jenom kost a kůže.“

Annys poplácala Joaninu ruku položenou na stole. Joan, dcera komorné jeho matky, vyrůstala s Davidem. Byl pro ni bratrem stejně jako pánem a Annys věděla, že truchlí nad smrtí Davida stejně hluboce jako ona.

Harcourt se zamračil. „Vypadá to na souchotiny.“

„Ano, ale stále si nejsem dostatečně jistá, abych jeho nemoc takto pojmenovala,“ pravila Annys.

„Jaké měl příznaky?“ zeptal se sir Callum.

„Hlavním byly bolesti břicha,“ odpověděla. „Nedokázal v sobě udržet jídlo. Nesnesl dokonce ani vývar. Potom se to na chvíli zlepšilo a mysleli jsme si, že se uzdravuje. Brzy to však začalo znovu. Klystýr a pouštění žilou byly nejhorší způsoby léčby, neboť po nich velice zeslábl. Klystýr mu občas ulevil.“

„Ne však pouštění žilou,“ řekla Joan.

„Ne, to mu nikdy nepomohlo,“ souhlasila Annys.

„A další příznaky?“ otázal se sir Callum.

Soustředěnost, s jakou ji ten muž sledoval, probudila v Annys obezřetnost, třebaže v jeho výrazu nepostřehla sebemenší náznak odsouzení nebo obvinění. „David si stěžoval na pálivou bolest v rukách a v chodidlech a někdy v krku, kterou ovšem mohlo působit zvracení.“

„Začaly mu vypadávat jeho krásné vlasy,“ dodala Joan tiše.

Annys přikývla. „A celé tělo pokrývala vyrážka, jež se později odloupla. Nejstrašnější byly chvíle, kdy se nedokázal pohnout. Ke konci míval tak silné záchvaty, že bylo zapotřebí několika lidí, abychom ho udrželi v posteli. Jistě chápete, že je těžké pojmenovat nemoc, která ukončila jeho život.“

„Nevzali jste v úvahu jednu možnost,“ řekl sir Callum. „Otravu.“

Annys zbledla tak náhle, až pocítila závrať, a byla vděčná, že jí Joan položila ruku na paži. „Svého muže jsem neotrávila.“

„Ovšemže ne,“ podotkl sir Harcourt. „To Callum neřekl, že, příteli?“ řekl Callumovi a uštědřil mu tvrdý pohled.

„Ne,“ vyhrkl Callum a pousmál se. „Neřekl jsem, že jste to udělala vy, mylady, ale domnívám se, že váš muž byl možná otráven. Jedná se o starý jed, který jednou někdo použil v mojí rodině. Před několika lety mého vzdáleného bratrance otrávil milenec jeho ženy. Příznaky se velice podobaly těm, jimiž trpěl váš muž.“

„Přežil?“ zeptala se Annys.

„Ano, trvalo ovšem velice dlouho, než se uzdravil. Brzo však zesílil natolik, že mohl vidět svoji ženu a jejího milence na šibenici.“

Annys sebou trhla, třebaže vyřešení tragického příběhu chápala. Ten člověk se pokusil zavraždit Calumova příbuzného. S trestem souhlasila, jenom se pokaždé při představě, že někdo skončí na šibenici, zachvěla. Když kdysi kráčela ulicemi městečka poblíž svého domova, stala se svědkem takové popravy. Děsivý výjev upoutal její pozornost, přestože se jí zvedal žaludek. Nebyl to snadný způsob smrti.

„Jak jste zjistil, že se jedná o otravu?“ chtěla vědět Annys.

„Přistihl jsem ho, jak dává bratranci jed do pití. Jeho stav se také občas zlepšil. Nejčastěji poté, co se vyzvracel. Tím se tělo patrně zbaví velkého množství jedu. Potom ho travič ovšem zase začne dávkovat.“

„Což znamená, že to patrně udělal někdo, kdo měl přístup k Davidovu jídlu nebo pití.“

Bylo to strašlivé pomyšlení. Někdo v tvrzi, jeden z lidí, jimž věřili, zavraždil Davida. Nebylo snadné představit si, že to provedl člověk z Glencullaichu. Davida měli poddaní rádi, vážili si ho a uctívali ho. Nikdo se na něho nikdy nezlobil ani nedal najevo, že ho nenávidí.

„Netuším, jak bychom mohli pachatele odhalit,“ pravila a promnula si čelo. „Davida všichni milovali. Nenapadá mě nikdo, kdo by se od někoho nechal k něčemu takovému přesvědčit. A sir Adam zde nikdy nepobýval dost dlouho, aby měl k tomu příležitost.“

„Myslím, že by to člověk měl vzít v úvahu.“

„Ano,“ souhlasil Harcourt. „Je smutné, že někdo může mít spoustu důvodů k tomu, aby ublížil svému pánovi, zejména tak oblíbenému, jako byl David. Mohl to být někdo, koho k tomu bylo snadné přimět lží nebo slibem, i kdyby svého činu potom litoval.“

Annys si ho okamžik prohlížela a zaujalo ji, jak pečlivě volil slova. „Domníváte se, že to mohla být žena.“

Harcourt si povzdechl a omluvně se na ni usmál. „Jed obvykle bývá ženskou zbraní.“

Vybavila si ostatní způsoby, jimiž lze zabít člověka, a usoudila, že má pravdu. Na jedu bylo něco méně agresivního. Ženy se dokázaly chovat násilnicky, avšak měly nevýhodu, že byly menší a slabší než muži. Jed nevyžadoval sílu ani vysoký vzrůst. Přesto ji nenapadalo, kdo by byl schopen Davida otrávit.

„Nemůžeme zůstat u původní domněnky? Nemoc, druh souchotin, s nímž jsme se nikdy předtím nesetkali?“

Sir Callum se usmál. „Můžeme. Jde o to, že vámi popsané příznaky se podobaly těm, které sužovaly mého bratrance.“

„Což znamená, že by bylo rozumné vzít tvoji možnost v úvahu,“ řekl Harcourt. „Existuje člověk, jenž chce získat to, co vlastnil David. Možná se nevyskytoval dostatečně blízko, aby ho zavraždil, ale nemusel být pro něho problém najít zde někoho, koho ke spáchání zločinu donutil pomocí lží, slibů nebo výhrůžek.“

Annys přikývla. „Máte pravdu. Neměli bychom otravu vyloučit, ale měli bychom dávat pozor, jestli se to zase neděje.“

„A také sledovat případné podezřelé,“ dodala Joan.

„Ach, Joan, to dělat nechci, ale je to nutné. Jestli ten zločinec přesvědčil někoho v tvrzi, aby za něho odvedl špinavou práci, musíme ho najít.“

„Po smrti Davida mu stojíte v cestě vy a chlapec. Mohl by na vás oba nasadit svého spojence.“

Snažila se strach ignorovat, ačkoli to bylo hloupé. Jestli někdo z Glencullaichu pomáhal siru Adamovi, mohl by stejného člověka poštvat proti ní nebo proti Benetovi. Bylo prozíravé přijmout krutou pravdu a snažit se chránit sebe a své dítě.

„Možná budeme mít štěstí a někoho bude trápit pocit viny tolik, že se přizná,“ řekla Annys.

„Přeji vám hodně štěstí,“ řekl Harcourt, zvedl korbel k přípitku a napil se. „Chci, abyste připravila seznam osob, které mohly dát jed do Davidova pití nebo jídla.“

Annys přikývla a zdvořile se omluvila. Ještě bylo příliš brzo, aby šla spát, ale potřebovala být sama. Zjištění, že jí sir Harcourt stále dokáže rozproudit krev v žilách a že někdo mohl zavraždit Davida, jí pro dnešek stačilo. Více by už nesnesla. Chtěla o všem v klidu přemýšlet a utřídit si zmatené pocity.

Teprve až po vstupu do své ložnice si uvědomila, že ji Joan následovala. Vlastně by ji to nemělo překvapit. Joan byla její komorná. Přesto nezaznamenala, že jí jde v patách. Mlčela, když jí komorná pomáhala připravit se do postele. Když seděla před krbem a Joan jí kartáčovala vlasy, napětí v těle se uvolnilo a byla ráda, že je tam komorná s ní.

„Netrapte se tím, mylady,“ řekla Joan.

„Snažím se, avšak nejsem si jistá, jestli to dokážu.“ Annys vstala a posadila se na kraj postele, aby jí Joan mohla splést vlasy. „Dnes se toho tolik přihodilo. Možná jenom nejsem zvyklá mít v životě tolik rušivých podnětů.“

Joan se zasmála. „Šest velice pohledných mužů jako odpověď na vaši žádost o pomoc je opravdu velmi rušivý podnět. Takhle by to vnímala každá žena, které v žilách koluje krev.“

„To je pravda, a uhlídat služebné bude náročné.“ Podívala se na komornou. „Víš, proč mě jeden z nich rozrušuje více než ostatní, že?“

„Je stejně hezký, jako byl před lety.“

„A hodně se podobá Benetovi.“

„Jenom pokud víte, že můžete podobu hledat.“ Poplácala Annys po paži, když spatřila v jejím výrazu pochybnosti. „Náš zeman měl černé vlasy a hnědé oči. A ve vašich očích je nádech zlatavé. Další rysy, které mohl zdědit po siru Harcourtovi, se ukážou až za několik let. Ale mezi ním a naším zemanem existuje velká podobnost. Sir Harcourt je pouze vyšší a statnější, než byl sir David.“

„Říkáš to jenom proto, abys zmírnila moje obavy?“

„Ne. Je to pravda. Kdybyste nevěděla, že chlapce zplodil, podobnost byste tak jasně neviděla.“

Annys si úlevně povzdechla. „Dobře. Takový problém nepotřebuji.“

„Ne, už teď jich musíte řešit dost. Měla byste napsat otci siru Adama, co jeho hloupý syn provádí.“

Když Joan vstala, Annys si lehla a přemýšlela o jejím návrhu. „Jak si můžu být jistá, že ho otec k tomu nenavádí?“

„Poznáte to podle toho, co vám odpoví.“

„Předpokládám, že to nemůže situaci zhoršit. Zvážím, co mu napíšu. Dobře se vyspi, Joan. Čekají nás hodně rušné dny.“

„Kéž by jenom proto, že musíme živit šest urostlých rytířů a postarat se o ně.“

Annys se zasmála a po odchodu komorné se v posteli pohodlněji uvelebila. Marně se snažila nemyslet na slova sira Calluma, že příčinou smrti jejího muže možná byla otrava. Po tolika letech strávených v Glencullaichu jí připadalo těžké uvěřit, že by někdo Davidovi ublížil. Ani nechápala, proč by něco takového dělal sir Adam, když mu v cestě k titulu zemana ještě stojí Benet.

Při tom pomyšlení ji zamrazilo do morku kosti. Pokud byl David skutečně otráven, její syn se ocitl ve velkém nebezpečí. Jestli se sir Adam dostal k Davidovi, nebyl by pro něho problém dostat se i k Benetovi. Kdyby ho obvinili, že Davida otrávil, mohl by se prohlásit za nevinného, protože čin nespáchal. Bude muset jenom dokázat totéž, až se pokusí odstranit Beneta.

Narůstající obavy o syna jí bránily ve spánku. Vstala, oblékla si župan a přešla do malé místnosti, odkud vedly dveře na cimbuří. Když je otevřela a uslyšela tiché zazvonění zvonku, pocítila smutek. David tam nechal zvonek připevnit jako upozornění pro muže na hradbách. Oni dva tak měli soukromí, pokud se rozhodli jít v noci ven. Nikdy to neocenila více než teď.

Stoupala po úzkém kamenném schodišti a potlačovala strach. Našla důvody, proč by je někdo zradil a pomohl Adamovi zbavit Glencullaich jeho pána. Přesto, ať se snažila sebevíc, jí nenapadl žádný důvod, proč by mu někdo pomáhal zavraždit malé dítě. Nevěřila, že by někdo z lidí, které zná, byl schopen tak ohavného zločinu. Jestli však tuto možnost nepřipustí, ohrozí synův život.

Položila ruce na horní okraj hradeb a podívala se na pozemky Glencullaichu zalité měsíčním světlem. Chápala, proč sir Adam po tomto místě prahne. Nacházelo se příliš daleko od hranice, aby muselo odolávat nájezdům, a příliš daleko od cest vedoucích do měst nebo ke královskému dvoru, aby se muselo znepokojovat, že se jím prožene nepřátelská vojenská jednotka. Půda byla kvalitní s dostatkem vláhy. Člověk nemusel tvrdě pracovat, aby se mu žilo pohodlně, což bylo ve Skotsku vzácné. Davidovi se dokonce podařilo vyhýbat se místním svárům.

Sir Adam MacQueen by však takové výhody neocenil. Jakmile by se v Glencullaichu usadil, chtěl by víc. Se svojí svárlivou povahou by je zatahoval do sporů se sousedními klany. Přesto ji nenapadal žádný způsob, jak ho přimět, aby se vzdal snahy získat jejich pozemky.

„Mohla bych ho zabít,“ zamumlala.

„Koho?“ ozval se hluboký hlas za jejími zády.

Annys vyděšeně vyjekla a ohlédla se. Když spatřila Harcourta, zalila ji úleva a zároveň se hněvala, že ji vylekal. Jeho upřený pohled oba pocity rozpustil a tělem se jí šířilo příjemné teplo.

„Koho si myslíte, že byste měla zabít?“ zeptal se a stoupl si vedle ní.

„Sira Adama.“ Opět upřela zrak na krajinu. „Domnívám se, že nikdy nepřestane usilovat o to, aby ovládl Glencullaich.“

„Zastávám stejný názor,“ řekl Harcourt. „Jsou to dobré pozemky.“ Poplácal na hradbu. „Se solidní tvrzí. A to vás znepokojuje?“

„Jestli se váš přítel nemýlí, sir Adam zabil Davida a v cestě mu stojí pouze Benet, malý chlapec. Můj syn. Ano, jsem znepokojená.“

„Dobře.“ Usmál se tomu, jak se na něho zamračila. „Nespustíte tedy z hocha oči a budete dávat pozor na všechny, kdo se k němu přiblíží. Vím, že to už děláte, jako všechny matky, ale vždy jste věřila všem v tvrzi, a pravděpodobně i všem příslušníkům klanu.“

„Ano, věřím.“ Povzdechla si. „Věřila jsem.“ Zavrtěla hlavou. „Snažím se popírat, že můj muž byl otráven, přesto podezření podporuje příliš mnoho otázek týkajících se podivné nemoci, které podlehl. Viděla jsem většinu chorob, jimiž může člověk trpět, avšak takovou nikdy. Vzdělaní muži, jež jsme požádali o pomoc, si také nebyli jistí, o co se jedná, ačkoli se to usilovně snažili skrývat. Dokonce znám většinu prostředků, kterými lze někoho otrávit, a vím, jaké jsou příznaky otravy, avšak s tímhle jsem se nikdy nesetkala. Děsí mě, že někdo může jed nepozorovaně nasypat do jídla nebo pití. Jak lze otravě jedem zabránit?“

„Někteří králové mají ochutnávače.“

Annys se usmála. „To by se Benetovi asi nelíbilo. Ale mám o čem přemýšlet. Možná by mu měla jídla připravovat pouze osoba, které naprosto důvěřuji.“

„A kdo by to byl?“

„Joan.“

„Jistě.“

Harcourt se musel ze všech sil ovládat, aby nepohladil silný cop splývající po jejích zádech, nedotkl se jemné tváře nebo neuchopil její ruku. Chtěl ji, avšak uvědomoval si, že by tím jenom ztížil situaci, v níž se ocitla. Kdyby se stali milenci, ihned by se to dozvěděli všichni v tvrzi. I kdyby si nikdo pozorněji neprohlížel Beneta, mohlo by to oslabit její postavení paní tvrze.

„Proč jsem slyšel zvonění?“ zeptal se a snažil se nemyslet na to, jak hezky Annys voní a jak moc touží obejmout ji.

„Zvonek tam nechal připevnit David. Když nemůžu spát, ráda sem chodím. Chtěl, abych se tady cítila příjemně, bez ohledu na to, co mám právě na sobě.“ Zapýřila se a rukou si přejela po boku zakrytém županem. „Někdy v noci za mnou přicházel a zjistili jsme, že když tady stojíme, hledíme na hvězdy a tiše si povídáme, pomáhá nám to vyřešit některé problémy. A nechtěl, aby nás v těch chvílích někdo vyrušoval. Jakmile muži zaslechli zvonek, vzdálili se od této části hradeb.“

„Chytré. A dokázala jste vyřešit problém, který vás sem přivedl dnes večer?“

„Ano. Musím přijmout skutečnost, že někdo z tvrze pomohl zavraždit mého muže a možná se nechal přesvědčit, aby se pokusil zabít mého syna.“ V tom okamžiku věděla, že se konečně smířila s krutou pravdou, a přikývla. „Teď budu ochraňovat Beneta a budu se snažit vypátrat, kdo nás všechny zradil.“

„Možná to byla žena.“