Eloisa James

SAY NO TO THE DUKE

Copyright © Eloisa James, 2019

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-314-7

Knihu věnuji svému báječnému příteli,

úžasnému spisovateli Damonu Suedovi.

1. kapitola

Lyceum slečny Stevensonové

„Eton pro mladé dámy“

Queen Square, Londýn, 14. září 1776

Když bylo lady Boudici Wildové čtrnáct, chtěla mít nejlepší přítelkyni. Aby se jí přání splnilo, o půlnoci za svitu měsíce vzala kamínek a namočila ho do mléka. Jelikož to nezafungovalo, usoudila, že víly možná dávají přednost nápojům pro dospělé, a kamínek krátce ponořila do brandy v otcově pracovně. Papír, na který napsala své přání, spálila v krbu v dětském pokoji, aby vylétlo do nebe.

Zapomněla však otevřít sopouch a místnost zaplnil kouř. Za trest musela jít do postele, odkud sledovala, jak si na pohovce její mladší sestra Joan a nevlastní sestra Viola šuškají tajemství.

Za všechno mohl otec.

Dcery vévodů, zejména těch, co bydleli v obrovských zámcích, neměly příležitost najít si přátele. Drželi je na venkově do chvíle, kdy je budou moci vystavit na odiv světu a rychle je provdat.

Její otec byl nejlepší přítel její nevlastní matky. Pouze jiná dívka s osmi bratry by dokázala mít pochopení pro zhnusení, jež při té představě Betsy pocítila.

Přátelit se s klukem.

Nikdy.

Kluci páchli a křičeli. Bavilo je polévat ostatním hlavu vodou, tahat dívky za vlasy a nahlas pšoukat.

Jak by mohl chlapec porozumět jejím pocitům týkajícím se života? Toužila po spřízněné duši, která by s ní souhlasila, že je nespravedlivé, že na koni musí sedět bokem a během jízdy nesmí střílet z luku.

Když před několika lety při večeři její bratři Alaric a Parth oznámili, že hodlají navštívit Čínu, otci se rozzářily oči a hovořili pouze o trojstěžnících a hromadách čaje. Vévoda jim to samozřejmě zakázal do doby, než budou starší, ale jakmile zjistil, že odpluli, jenom se zasmál.

Kdyby se po moři někam vydala ona? Něco takového bylo nemyslitelné.

Kdyby kamínek přání fungoval, žila by na místě, kde by dívky směly nosit kalhoty a cestovat, kamkoli by chtěly.

Po oslavě svých čtrnáctých narozenin – jíž se zúčastnilo pět bratrů, protože Viola a Joan se zotavovaly z neštovic – ležela Betsy v posteli a uvědomila si, že pokud chce najít přítelkyni, musí vzít věci do vlastních rukou. Přála si ji při sfukování svíčky na narozeninovém dortu, avšak nevěřila, že bude mít štěstí.

Kouzlo se ukázalo být neúčinné.

Existovalo ovšem více způsobů, jak dosáhnout svého. Betsy, Joan a Viole trvalo tři měsíce přemlouvání, prošení a záchvatů vzteku, než je konečně odvezli do nejlepší internátní školy v Anglii, kterou vedla slečna Stevensonová, dcera vikomta.

Po vstupu do impozantní budovy stálo Betsy nesmírné úsilí chovat se jako dáma. Nedokázala potlačit šťastný úsměv. Když přišla služebná, aby ji dovedla do křídla pro starší dívky, Betsy na rozloučenou objala otce a nevlastní matku. Ti potom museli utírat slzy její nevlastní sestře Viole.

Viola byla stydlivá a představa, že bydlí jinde než doma, jí naháněla strach, ale sotva Betsy zaslechla dívčí smích za zavřenými dveřmi, zmocnila se jí radost. Konečně – konečně! – je tam, kde má být.

„Budete sdílet apartmá se salonkem s lady Octavií Taymorovou a slečnou Clementinou Clarkovou,“ řekla služebná. „Každá máte vlastní pokoj a komornou, která se vám bude věnovat ráno a večer. S lady Octavií a slečnou Clarkovou se můžete seznámit u šálku čaje.“

Betsy se rozbušilo srdce tak, že pocítila slabou závrať. Clementina bylo krásné jméno… a nebyl Octavius generál? Octavii pojmenovali po bojovníkovi, stejně jako ji!

Vkusně zařízený salonek s hedvábným koberečkem a růžovými sametovými závěsy vypadal jako menší verze salonů v zámku Lindow. Na stole před krbem stála stříbrná čajová souprava.

„Vaše jméno je velice hezké,“ řekla Betsy Clementině, sotva se za služebnou zavřely dveře.

„Kéž bych mohla totéž prohlásit o vašem,“ pravila Clementina s pousmáním, jako by jenom žertovala.

Betsy zamrkala. „Boudica je neobvyklé,“ vyhrkla. „Raději se nechávám oslovovat Betsy.“

Clementina nakrčila nos. „Naši druhou služebnou jsme oslovovali Betsy. Moje matka ji přejmenovala na Perkinsovou.“

Betsy nevěděla, co říct. „Aha,“ hlesla. Její hlas zazněl rozpačitě.

„Neposadíte se, lady Betsy?“ ukázala Octavia na křeslo.

Betsy do něho usedla. „Jste v lyceu už dlouho, lady Octavie?“ zeptala se.

„Clementina a já jsme tady od…,“ rozmýšlela se Octavia.

„Očekávám, že mě odsud matka do týdne odveze,“ přerušila ji Clementina.

„Aha,“ zopakovala Betsy a snažila se, aby to vyznělo srdečně. Připadalo jí směšné, že je rozechvělá a trochu vyděšená. Takto si své první setkání s potenciálními přítelkyněmi nepředstavovala, ale Clementina není jediná dívka ve škole.

„Jste dobrá v matematice?“ zeptala se Octavia.

„Nejsem,“ odpověděla Betsy. „Mrzí mě, že odjedete, slečno Clarková. Je apartmá pro nás tři příliš malé?“

Clementina si odfrkla.

„Vaří tady výtečně,“ řekla Octavia hlasitěji.

„Moje matka pro mě přijede z venkova, jakmile se dozví, že jste tady,“ ignorovala Clementina Octavii. „Včera jsem jí poslala vzkaz.“

Betsy měla pocit, že ji dusí noční můra. Zhluboka se nadechla. „Proč jste tak nezdvořilá, slečno Clarková?“

Clementina našpulila rty. „Nikdo nemůže z lascivního chování matky vinit dítě, ale Jeho Milost mělo napadnout, jak nepříjemné je pro slušné mladé dámy obývat apartmá s někým, kdo…“

„Kdo?“ pobídla ji Betsy.

„Zdědil po své matce hříšné sklony,“ dokončila Clementina a oči jí zářily jako borůvky potřené tukem.

Betsy na ni zděšeně hleděla. Clementina samozřejmě věděla, že vévodova druhá žena – Betsina matka – utekla s pruským hrabětem, když Betsy byla nemluvně. Nikdo však nikdy nehovořil o její matce tak ponižujícím způsobem – ani nenaznačil, že Betsy bude po matce.

„Clementino!“ okřikla ji Octavia. „Chováš se příšerně!“

Clementina se k ní otočila. „Pouze opakuji, co prokázali vědci, Octavie. Výrazné vlastnosti se vždy dědí, stejně jako se závodní koně chovají kvůli rychlosti. Mohla bys to nazývat osudem, ale je to věda.“

„Nevěřím tomu,“ podotkla Octavia důrazně.

Betsina bratra Northa fascinoval chov koní a téměř každý večer podrobně vykládal o tom, které vlastnosti se projevují u zvířat ve vévodských stájích. Betsy věděla lépe než většina dam, že povahové rysy jsou opravdu dědičné.

Vtom pocítila podivné mravenčení, jako by se otevřela zeď a odhalila cosi strašlivého, co se za ní skrývalo, něco, co si nikdy ani nepředstavovala. Její tetička Knowová nedopustila, aby matčina nepřítomnost probudila v dětech druhé vévodkyně zatrpklost.

„Vaše matka nebyla pro vašeho otce ta pravá,“ říkávala často lady Knowová. „Naštěstí to poznala a vévoda si našel Ophelii.“

Povídalo se, že inkoust na rozhodnutí o rozvodu ještě ani nezaschl, a lady Knowová už nařídila svému bratrovi, aby si jel do Londýna najít třetí ženu. Jelikož Betsy milovala drahého otce, svoji milou nevlastní matku, a dokonce otravné bratry, nikdy o této záležitosti příliš nepřemýšlela.

Přesto se zdálo, že ostatní lidé – všichni příslušníci smetánky, jak prohlásila Clementina Clarková – věnovali životu její matky přehnanou pozornost.

„Není nutné chovat se neslušně,“ poznamenala Octavia.

„Myslí si to všichni,“ prohodila Clementina a pohledem přejela po Betsy, jako by byla kus zkaženého skopového.

„Naznačujete, že si všechny dívky v této škole budou myslet, že jsem prostopášná, protože moje matka byla nevěrná?“ zeptala se Betsy, aby si to ujasnila.

Octavia zrudla a pevně stiskla rty.

„Budou myslet?“ opáčila Clementina. „Už si to myslí, a stejně tak všechny důležité osoby.“

Betsy se snažila nevnímat svůj přerývaný dech, který jí vytvářel ozvěnu v uších. Otec patřil k důležitým lidem, ale tohle se nesmí dozvědět. Kdyby se mu to doneslo, v doupěti plném lvic by ji nenechal.

Měla co dělat, aby se nezvedla a nerozběhla se ke dveřím. Vévodský kočár možná ještě stál u obrubníku. Nebo by slečna Stevensonová mohla poslat někoho do jejich londýnského domu a potom by Betsy a její sestry odvezli domů.

„Všichni tvrdí, že druhá vévodkyně nikdy nebyla bez poskvrny,“ pokračovala Clementina. „Vaše matka porodila vévodovi syna – ačkoli moje matka říká, že o jeho původu lze pochybovat – a dlouho předtím, než jste se narodila, flirtovala s pruským hrabětem.“

„Můj bratr Leo není nemanželský,“ podotkla Betsy. „Ani já ne!“

Ať už její matka byla cizoložnice nebo ne, Betsy pocházela ze staré aristokratické rodiny a pojmenovali ji po význačné bojovnici. Už ji nebavilo Clementinu poslouchat.

Vstala. „Jste opovrženíhodná,“ pronesla a ovládala zlost, jak ji to naučila tetička Knowová. „Úzkoprsá a omezená. Nebudu s vámi obývat apartmá.“

Clementina se pronikavě zasmála. „Měla byste být vděčná, že můžete spát na půdě! Jste levoboček, který se při trošce štěstí provdá za zemana. Byl by zázrak, kdybyste upoutala pozornost šlechtice.“

Betsy popadla z tácu sklenici vody a vychrstla ji Clementině do tváře. „Jsem dcera vévody,“ prohlásila a pobaveně sledovala, jak naškrobené lokny zplihly Clementině na ramena. „O vaší rodině jsem nikdy neslyšela. Clarkovi?“ Ohrnula ret a dodala: „Váš předek byl úředník? Jak vtipné!“

Hlasitě vzlykající Clementina vyběhla ze dveří.

„Polijete vodou i mě?“ zeptala se Octavia s vykulenýma očima.

„Jestli pronesete něco nezdvořilého o mojí matce, vyliji vám na hlavu tenhle džbán vody,“ odpověděla Betsy. „Uprostřed noci. Takové bojové umění ovládám skvěle.“

„Neřeknu ani slovo,“ vyhrkla Octavia. „Nesnáším studenou vodu.“

Betsy na ni upřeně hleděla. Octavia měla na rozdíl od Clementiny půvabnou tvář.

„Omlouvám se za Clementininu drzost,“ pravila Octavia. Letmo se podívala na své propletené prsty na klíně. „Je velice nerudná a nad všemi se povyšuje. Dovolila mi sdílet s ní apartmá jenom proto, že jí slečna Stevensonová pohrozila, že jinak bude muset ze školy odejít. Vaše jméno se mi líbí.“

„Boudica byla královna a vojevůdkyně,“ řekla Betsy. Nepatrně se zachvěla.

Octavia si skousla ret. „To se vám zde bude hodit. Zdejší dívky nejsou pořád hodné.“

Betsy se posadila.

„Máme se učit dějepis a další předměty,“ pokračovala Octavia. „Ve skutečnosti se však jedná o přípravu na manželství. U večeře se někdy konverzuje pouze o tom, kolik nabídek k sňatku by dívka měla při vstupu do společnosti obdržet. Clementinini rodiče vlastní tři domy, což samozřejmě nestačí.“

„Bojí se, že nebude mít žádné nápadníky.“

Octavia přikývla.

„Jestli se všechny dívky domnívají, že se mi nikdo nebude dvořit, dokážu jim, že se mýlí,“ pravila Betsy. Pocit nevolnosti vystřídal vztek. „O ruku mě požádá více mužů než všechny ostatní.“

„O tom nepochybuji,“ souhlasila Octavia s užaslým výrazem ve tváři.

Podle odborníka na vojenskou historii, kterého vévoda najal, aby vyučoval jeho děti včetně dcer, chybělo málo, aby Boudicou vedené povstání proti římským vetřelcům bylo úspěšné.

V červnu, o tři roky později, když se Betsy chystala vstoupit do společnosti…

Zvítězila.

Přišla, viděla, zvítězila.

Veni, vidi, vici, jak pronesl vojevůdce Caesar.

Během října roku 1780 obdržela Betsy nabídky k manželství v otcově pracovně, v altánu, ve výklenku ve Westminsterské katedrále. Odmítla čtyři šlechtice a čtrnáct džentlmenů bez titulu.

Největší ryba ze všech – budoucí vévoda – jí doposud unikala, ale cítila, že se to brzo změní.

Stála v tanečním sále v zámku Lindow, kde se konal maškarní ples na počest svatby jejího bratra Northa, když vtom se vedle ní objevila lady Knowová.

„Ach Betsy! Musím požádat svoji milou neteř, aby doprovodila lorda Greywicka ke kulečníkovému stolu, který nedávno dovezli z Paříže.“

Betsy vzhlédla a spatřila budoucího vévodu z Eversleye. Upřeně se na ni díval.

Říkala, že vyhrála bitvu?

Bitva je vyhraná, když v síti uvázne největší ryba.

Usmála se.

2. kapitola

Zámek Lindow

Maškarní ples na počest sňatku

lorda Rolanda Northbridga Wilda a slečny Diany Belgravové

31. října 1780

Pouze jeden džentlmen našel cestu z tanečního sálu do kulečníkové místnosti v zámku Lindow; většina hýřilů se snažila okouzlovat přítomné dámy nebo se chlubili svými kostýmy a doufali, že později budou hledat komnatu, kde se nenachází jenom hrací stůl z ořešákového dřeva a několik křesel.

Jelikož byl zámek větší než většina kasáren, do kouta, kde seděl lord Jeremy Roden – donedávna příslušník královského dělostřelectva – s nataženýma nohama se sklenkou whisky v ruce, hudba nedolehla.

Druhou rukou si podrážděně posunul svatozář výš.

Byla vyrobena z tvrdého drátu pokrytého flitry a brilianty. V jeho případě drát neplnil svoji úlohu a svatozář sklouzávala na stranu.

Lady Knowová nařídila, aby si všichni hosté bez kostýmů, k nimž patřila většina jejích synovců, vzali svatozář, nebo ponesou následky. V davu hlučných andělů si nikdo nevšiml, že jeho svatozář je připevněna k obvazu.

Kdyby měl ve zvyku projevovat vděčnost, byl by vděčný.

Sakra, je vděčný.

Netěšil se na to, až bude muset vysvětlovat, že obinadlo zakrývá téměř zahojené škrábnutí způsobené kulkou – vystřelenou z pistole, kterou svírala v ruce nevěstina matka. Po incidentu odvezli ubohou ženu do sanatoria.

Kvůli obvazu svatozář na hlavě dobře nedržela. Tanec s kulatým drátem visícím vedle ucha byl zpočátku otravný a později zahanbující.

Pouhá přítomnost v tanečním sále plném andělů probouzela v člověku vzpomínky na válku. Kdyby zemřel v amerických koloniích, snesl by se nad bojiště anděl a zachytil by jeho nešťastnou duši?

Považoval to za nepravděpodobné.

Opět si lokl whisky a řekl si, že je jediný muž v tanečním sále, který si tam nezaslouží být.

Muži z rodiny Wildů byli obdařeni krásou, bystrostí a důvtipem – avšak žádní andílci to nebyli.

Ani on.

V prázdném místě, kde sídlívala jeho duše, dal o sobě vědět pocit viny. Napil se a potlačil výčitky svědomí, které se staly jeho častým společníkem. Whisky mu sklouzla do hrdla, avšak jeho mysl zůstávala jasná a prsty se mu ani trochu nechvěly.

Alkohol na něho přestal působit už dávno, ale ukázalo se, že funguje jako ochranný štít proti smetánce. Obrátil do sebe skleničku a vychutnával si, jak ho posledních několik kapek pálí na jazyku. Možná by se měl pokusit…

Vzápětí se otevřely dveře a ozval se mužský hlas: „Až po vás, mylady.“

Jeremy se posunul víc do stínu. Sklenku měl prázdnou. Natáhl se po lahvi, když vtom žena řekla: „Sukně se mi zachytila o pant, pane. Budete tak laskavý a uvolníte ji?“

Jeremy se opřel a přimhouřil oči.

Lady Boudica Wildová.

Nejdivočejší z Wildů, vévodova nejstarší dcera – která vyžadovala, aby ji všichni oslovovali Betsy.

Legrační jméno pro ženu, jež dokáže odstranit zátku z lahve během jízdy na koni v trysku… aspoň dle slov svých bratrů.

Šustění hedvábné látky svědčilo o tom, že se ji Betsin doprovod usilovně snaží vysvobodit. Patrně se zapomněla natočit stranou. Její sukně byly širší než většina dveří a paruky vždy vysoké. Dnes večer její paruku zdobila svatozář, takže Betsy vypadala vyšší než většina mužů.

To druhé udělala záměrně, pomyslel si Jeremy. Líbilo se jí převyšovat neschopné nápadníky.

Betsy byla jediná z rodiny Wildů, kterou Jeremy nedokázal strpět. Vzhledem k tomu, že byla nezdravě posedlá kulečníkem, a tato místnost se stala jeho útočištěm, během svého dvouměsíčního pobytu v zámku Lindow vídal Betsy až příliš často.

Troufla si sem, daleko od tanečního sálu, přijít s mužem. Stejná jako ostatní Wildové: nepřipouští si chybu a očekává, že se jí níže postavení smrtelníci budou klanět.

Vsadil by hromadu pencí na to, že je nedoprovází gardedáma.

Nevěděla, jak muži smýšlejí o ženách. Džentlmen, s nímž zde byla, mohl mít v plánu přivést ji do kompromitující situace.

Nebo něco horšího.

Jeremymu v žilách vřela krev. Příval zlosti vytěsnil pocit viny, jeho obvyklého společníka. Nebylo to poprvé, kdy v něm Betsy takovou reakci vyvolala. Její přítomnost ho příliš popuzovala, aby přemýšlel o osudu své čety.

Nebyl sice Wilde, avšak její starší bratr North byl jeho nejbližší přítel. Ochránil by její pověst místo Northa.

Protáhl si prsty a podíval se na látku napjatou přes příliš vypracovaný sval na svém předloktí. North vymyslel jednoduchý způsob, jak řešit Jeremyho malátnost: nutil ho jezdit na koni každý den. Bez ohledu na to, kolik alkoholu předchozí noc vypil, North ho vysadil na vzpurného oře. Následkem toho byl sval dvakrát větší než před třemi roky, kdy měl jako důstojník dokonalou postavu.

„A je to!“ vykřikla Betsy. „Velice vám děkuji!“ Takhle okouzlující se v Jeremyho blízkosti nikdy neobtěžovala být; krátce po seznámení se mlčky shodli, že jsou jako oheň a voda a že nabídku ke sňatku z jeho strany nepřijme, ať se usmívala sebeoslnivěji.

Betsy něco zamumlala a Jeremyho napadlo, že si možná domluvila tajné dostaveníčko. Třeba má milence, který přijel z Londýna s hosty pozvanými na ples.

Zaťal zuby.

Sakra, ne.

Boudica Wildová nepřijde o poctivost přímo před jeho očima.

„Sukně je volná, lady Boudico.“

Ať byl dotyčný kdokoli – a jeho hlas zněl povědomě –, její milenec nebyl. Ženu, jíž se dvořil, neznal dost dobře, aby si uvědomil, jak moc Betsy nesnáší své křestní jméno.

Počkat.

Poznal hlas. S tím mužem kdysi chodil do stejné školy.

Betsy vešla do místnosti. Ve světle lampy visící nad kulečníkovým stolem zářila.

Byla neuvěřitelně krásná, jako všichni z rodiny Wildů: velké oči, bílé zuby, husté vlasy. Nádherné dívky žily všude, ale Betsina smyslnost? Ta byla bezkonkurenční. Betsy si užívala života plnými doušky.

Onehdy o ní nějaký hlupák řekl, že je upjatá a pruderní. Jeremy se musel ovládnout, aby mu jednu nevrazil.

Neviděli, jaká opravdu je?

Zvedla lampu, která osvětlovala kulečníkové zelené sukno lemované lesknoucím se dřevem. Potom se otočila a opřela se o stůl.

Jeremy neviděl jejího nápadníka, jenž stál ve dveřích.

Betsy se rošťácky usmála a rozpřáhla paže. „Zde vidíte otcův nový kulečníkový stůl, který přivezli z Paříže. Je z ořešákového dřeva a ozdobený osmi bronzovými motivy ve tvaru lindowského štítu se znakem. Moje nevlastní matka otci kvůli výstřední dekoraci vyhubovala, avšak Jeho Milost si na okrasy potrpí.“

Muž se zasmál, vstoupil dovnitř a ocitl se ve světle. „Stůl je skvostný, ale není tak krásný jako žena, která je u něho.“

Jeremy si povzdechl. Jeho starý přítel by se měl za banální lichotku stydět.

Betsy s ním patrně souhlasila a ignorovala ji. „Starý kulečníkový stůl jsem měla velice ráda, ovšem tento se do zámku hodí více.“

„Hrajete kulečník?“

Otázka vyzněla spíše překvapeně než kriticky, což bylo v případě dvoření dobrým znamením.

„Celý svůj život,“ odpověděla Betsy. „Moji bratři tady strávili spoustu času. Stávala jsem na bedně, abych viděla, jak hrají, a stůl vypadal jako zelený oceán.“

„Hovořil jsem s vaším otcem, lady Boudico, a on souhlasil, že vás můžu požádat o ruku.“

Skvělé. Jeremy byl svědkem nabídky manželství a díky tomu by se mohl týdny Betsy vysmívat.

Nápadník si neklekl.

No jistě: Thaddeus by si nikdy neklekl.

Muž, který právě požádal Betsy, aby se za něho provdala, byl Thaddeus Erskine Shaw, vikomt Greywick.

V budoucnu vévoda z nějakého zatraceného místa.

Jeremyho bodlo hluboko v hrudi. Přimhouřil oči. Sakra, ne. Ten pocit se mu nelíbil.

Nesmíří se s ním.

Její Milost, vévodkyně Betsy.

To znělo bohužel dobře.

3. kapitola

„Lorde Greywicku, je mi ctí,“ pravila Betsy a její ruka spočinula v jeho.

„Připadá mi to jako předmluva odmítnutí,“ řekl vikomt. Byl patrně vnímavější než většina jejích ctitelů, kteří se obvykle tvářili užasle, jako by nevzali v úvahu možnost, že je Betsy může odmítnout.

Koneckonců porovnali skandální chování její matky a údajný nemanželský původ s Betsinou krásou, věnem a dokonalým chováním, aby zvolili lepší variantu. Považovali se za prozíravé, dokonce liberální, když o její ruku vůbec požádají. Domnívali se, že bude mít štěstí, obdrží-li jejich nabídku k sňatku.

Nemohli uvěřit, že je odmítla.

Betsy se krátce zamyslela. Vikomt Greywick byl vysoký a velice hezký, měl světle hnědé oči a po šlechtickém předkovi výrazné lícní kosti.

Její otec ho měl rád.

Její bratři ho měli rádi.

Tetička Knowová mu důvěřovala. Bez sebemenších obav mávnutím ruky naznačila Betsy, že se může s lordem Greywickem vzdálit. Od chvíle, kdy je bez doprovodu garde poslala do kulečníkové místnosti, pravděpodobně chtěla, aby se za něho Betsy provdala.

Jelikož se s ní vikomt nepotřeboval oženit kvůli věnu ani postavení, nejspíše ji chce. Nechoval se žádostivě, z jeho hřejivého pohledu však byla patrná touha.

Betsy se marně snažila přimět se k nadšení.

„Je to skutečně odmítnutí,“ pronesla a odtáhla ruku. „Mrzí mě to, ale nehodili bychom se k sobě, pane. Moje odpověď je ne.“

„Proč ne?“

Otázkou ji vyvedl z míry. Nikdo nemohl říct o vikomtu Greywickovi nic špatného. Byl nejnepolapitelnější a nejžádanější svobodný muž v Londýně. Nepokusila se upoutat jeho pozornost, a on je přesto zde.

Co by mohla říct?

Jste ideální muž a já mám slabost pro darebáky?

Nebo, což by bylo horší: Právě teď se velice nudím.

„Neznáme se,“ odvětila a ihned si uvědomila, že je to chabá výmluva. Poskytla mu příležitost, aby jí o sobě vyprávěl, a navrhla, že spolu můžou strávit čas.

„Zaujal vás někdo jiný?“ zeptal se vikomt. „Jestli ne, rád bych se vás s vaším svolením pokusil přesvědčit o opaku.“

Nyní už svatební hosté věděli, že odešla z tanečního sálu s budoucím vévodou. Lord Greywick byl vzorem čestnosti. Nikdy by nezůstal s mladou dámou o samotě, pokud by neměl svolení požádat ji o ruku.

Smetánku překvapí, že ho Betsy odmítla, ale nebudou o tom pochybovat.

Bitva skončila.

Zvítězila.

„Měla byste si ho vzít,“ řekl tichý hrubý hlas, než mohla odpovědět.

Betsy polkla nadávku, která by jejího nápadníka pohoršila. „Pro pána krále,“ vykřikla. „Mělo mě napadnout, že se tady budete schovávat.“ Pootočila se, aby viděla za Greywicka.

Z rohu místnosti ji lenošně pozoroval muž, který jí komplikoval život.

„Neschovávám se,“ ohradil se Jeremy Roden a podařilo se mu, aby to vyznělo střízlivě a téměř přesvědčivě. „Ale zpět k tomu důležitému, Greywick je dobrý člověk a v Etonu byl chytřejší než my ostatní. K nimž mimochodem patřili vaši bratři, ne já. Sebe jsem zařadil do jiné skupiny.“

Vikomt se otočil a zasmál se. „My všichni jsme tě rovněž řadili do jiné skupiny, Jeremy.“

„Neschopných?“ prohodila Betsy. „Nebo lord Jeremy možná chlastal už v tak útlém věku.“

Jeremy se na ni podíval s výrazem, jenž ji pokaždé popudil. „Slušné mladé dámy nepoužívají slova jako chlastat. Jsem si jistý, že je nepoužívají ani andělé, a vy teď náhodou máte na hlavě svatozář. “

Betsy začal v nitru vřít vztek. Byl pod vlivem alkoholu, a ona přesto…

Vikomt promluvil dříve, než mohla ostře odpovědět. „Zdálo se mi, že tě vidím na druhé straně tanečního sálu, Jeremy. Jsem rád, že ses z armády vrátil v pořádku.“

Greywick nejspíše netušil, jakým peklem si Jeremy ve válce prošel. A nevěděla to ani Betsy. Vikomt se však chystal říct jednu z otřepaných frází, při nichž Jeremyho obličej potemní jako bouřková mračna ženoucí se nad oceánem.

„Překvapilo mě, že vám unikla podívaná, kdy lord Jeremy nechal chudinku slečnu Petersovou samotnou na kraji tanečního parketu a odkráčel,“ vyhrkla Betsy.

Jeremy jí pohlédl do tváře a ulevilo se jí, že podrážděnost vystřídal jiný výraz, ať už to bylo cokoli.

Hněv, nebo možná odpor.

Usmála se od ucha k uchu, aby ho ještě více vyprovokovala.

Před několika týdny usoudila, že je lepší, když je Jeremy spíš naštvaný než sklíčený, a naštěstí pro něho díky tomu, že vyrůstala s bratry, oplývala talentem popuzovat muže.

Její adoptovaný bratr Parth jí jako první strčil pod přikrývku žábu, patrně společně s Alarikem. Podruhé to patrně udělal Alaric, ale něco společného s tím měl North.

V jejich postelích se potom objevili pulci, které jí tam pomohla dát tetička Knowová.

„Svatozář mi sklouzávala z hlavy,“ pokračoval Jeremy. „Abych důkazem své zbožnosti neuhodil slečnu Petersovou do tváře, musel jsem z parketu odejít. Nestěžovala si. Myslím, že se jí nelíbilo, když jsem se stále otáčel špatným směrem.“

Betsy musela uznat, že vikomt má hezký smích. „Všechny hodiny s tanečním mistrem tedy byly k ničemu?“ zeptal se. Otočil se k Betsy. „Učitelé v Etonu považovali tanec za důležitou dovednost, zatímco nás, chlapce, více zajímaly šermířské souboje.“

Jeremy Roden měl široká ramena, o nichž si šuškaly dámy v saloncích. Bylo jim jedno, kterým směrem se v tanečním sále otáčí, pokud jim věnoval pozornost.

„Taneční lekce byly k ničemu,“ prohodil Jeremy lhostejně.

„Dělá ostudu vašim učitelům,“ řekla Betsy vikomtovi. „Poskakuje jako koza na ledě.“

Jeremy jenom pokrčil rameny a svatozář spočívající mu na rameni se zatřpytila. Zlobila se na sebe, že se jí při pohledu na jeho lícní kosti, na něž dopadlo slabé světlo, zrychlil tep. Jeho černé vlasy už nepatrně protkávaly stříbrné nitky, ačkoli nemohl být starší než North, protože spolu studovali v Etonu.

Přiměla se ke smíchu. „Tetička Knowová viděla, co se stalo s vaší ozdobou hlavy, lorde Jeremy, a prohlásila, že jste padlý anděl. Padlý možná není správné slovo. Slabý? Ochablý?“ Po krátké odmlce dodala: „Nebo snad… povadlý?“ Její úsměv nahradil předstíraný nevinný výraz.

Připadalo jí vzrušující žertovat v přítomnosti jednoho ze svých nápadníků. Jako by poprvé za rok mohla být sama sebou.

Jeremy si sundal svatozář připomínající květinu, která potřebuje zalít. Podíval se na ni a odhodil ji. „Jestli chcete, aby se s vámi Greywick – nebo jakýkoli džentlmen – oženil, musíte se více snažit, abyste působila jako dáma.“

Kdyby vikomta její chování nehodné dámy odradilo, bylo by to jedině dobře. Vzhledem k tomu, jak byl dokonalý, nepochybně si přál mít po svém boku ideální vévodkyni.

Ona taková žena není.

Překvapilo ji, že se Greywick usmál. „Lady Boudica mi připadá jako dokonalá dáma.“

Páni!

Muže, který vždy vypadal vážně jako soudce, její slova patrně neurazila.

„Beru to zpátky,“ řekl Jeremy s přimhouřenýma očima. „Za toho neschopného puritána byste se neměla provdat.“

„Nejsem puritán,“ ohradil se vikomt. „Máš hrát roli jednoho z mých nejstarších přátel ze školy a podpořit mě. Pokud ovšem nechceš dotyčnou dámu pro sebe…“

Otázka visela ve vzduchu dost dlouho, aby Betsy zatajila dech – a potom si Jeremy Roden odfrkl.

Ano, odfrkl.

A přihnul si z láhve whisky, jako by jeho odezva nebyla dostatečně ponižující.

4. kapitola

Jeremy horečně uvažoval, zatímco mu pálivá whisky protékala útrobami. Musí vymyslet důvod, proč nemůže uzavřít manželství s Betsy, který by ji příliš neurazil.

Dnes večer se oblékla celá do bílé, což bylo pro mladou dámu neobvyklé. Její svatozář se nenakláněla na stranu: dokonale připevněná k horní části paruky zdůrazňovala Betsinu počestnost.

Se svatozáří nebo bez ní, Betsy rozhodně není andílek.

Spíše divoký, umíněný, svůdný ďáblík.

Nechtěl se oženit s ní ani s žádnou jinou ženou. Sotva zvládal svůj život. Vlastně od chvíle, kdy pobývá v zámku Lindow, a ne ve svém londýnském domě, je jasné, že nedokáže mít svůj život pod kontrolou. „Nikdy bych si nevzal ženu, která se nechá oslovovat Betsy,“ prohlásil a ruka s lahví mu klesla níž. „Všichni vědí, že dívka jménem Betsy je určitě rozkošná, trhá růže, miluje koťata a do svého deníku si píše romantické poznámky. Milé a skromné lady Betsy by pro zatracence, jako jsem já, byla škoda.“

„Na koťatech není nic špatného,“ poznamenal Greywick. Jeho tón nenaznačoval pouze, že považuje Betsy za okouzlující – hlupák –, nýbrž i to, že by svůj dům zaplnil kočkami, kdyby chtěla. Ten muž byl svedený.

Ne, to nebylo výstižné slovo.

Uchvácený.

Oslněný. Jeremyho to vzhledem ke Greywickově vysoké inteligenci překvapilo. Betsy však uměla uhranout všechny svobodné džentlmeny, již navštívili zámek poté, co tam začátkem září přijel Jeremy.

Nedokázali odolat kouzlu jejích sladkých úsměvů a modrých očí.

Která žena byla tak prostá, jak se jevila?

Natož ta, jež působila dojmem slušné mladé dámy? Dokonalost byla vždy maska.

„Abych to objasnil,“ řekl Jeremy Greywickovi, „nejsem pro tebe soupeř. Nehodlám se ženit a, mimochodem, markýz by nikdy neměl mít přednost před vévodou.“

„Titul neurčuje, za koho se dáma provdá,“ podotkla Betsy ostře. „Možná je těžké představit si to, ale při rozhodování, s kým uzavře manželství, bere dáma v úvahu spoustu věcí.“

Méně vnímavý muž by možná uvěřil okouzlujícímu obrázku, který teď Betsy nabídla: růžové rty a tváře, půvabně špičatou bradu, velké modré oči, které potemněly, když se zamyslela.

Působila andělsky.

Svým způsobem. Kdyby člověk ignoroval samostatnost zračící se v jejích očích, což zřejmě většina mužů dělala.

„Takže jste Greywickovi odpověděla?“ zeptal se. Během minulého týdne se pokusil svést nebo přivést do kompromitující situace několik žen, nečinilo by mu problém oženit se – kdyby to zamýšlel. „Domnívám se, že byste si ho měla vzít. Poslední dva měsíce sleduji, jak odmítáte jednoho nápadníka za druhým, a Greywick je z nich nejlepší.“

Odpověď viděl v jejích očích.

Chudák Greywick.

Strohé odmítnutí pro něho nepochybně byla nová zkušenost.

„Pobýváš na zámku Lindow už delší dobu?“ zeptal se Greywick a zatvářil se nelibě. Patrně nevěřil, že se Jeremy nechce dvořit dceři vévody z Lindow…, ani dceři jiného vévody.

„Lord Jeremy pomáhá mému bratru Northovi s rozšířením stájí.“

Bylo od ní hezké, že neřekla pravdu.

Samozřejmě celou pravdu neznala.

Když onehdy večer dorazil do Vauxhallských zahrad, kde se měl setkat s Parthem, právě zapálili ohňostroj, jehož zvuk připomínal dělové rány. Pak se probudil v Parthově domě – a zjistil, že mu z paměti vypadl celý týden.

Stále se z toho nedokázal vzpamatovat.

Greywick přikývl. „S koňmi jsi to vždy skvěle uměl. Vzpomínám si na černou klisnu, kterou sis vzal s sebou na univerzitu.“

„Dolly,“ pousmál se Jeremy.

„Ještě ji máš?“

„Já… ne,“ odpověděl a zahnal vzpomínku na to, co se s Dolly stalo. Měla srdce lvice, avšak na bojišti nepřežila, a on ji nedokázal zachránit.

Greywicka nezajímal Dollin osud, a proč by měl? Nespouštěl oči z Betsy. Vypadala částečně jako poslušná vévodkyně.

Přesto byla prudká jako její bratři – ano, a trochu šílená, jako všichni z rodiny Wildů. Bůh ví, že když s Northem společně bojovali, North se občas rozzuřil.

Jednou North skočil z útesu do řeky a plaval k lodi Jeho Veličenstva Vulture, aby je varoval – sled takových myšlenek ovšem vedl do temnoty, a proto je Jeremy přerušil a věnoval pozornost frašce, která se před ním začínala odvíjet.

Betsy si všimla, že při zmínce o klisně se v Jeremyho očích mihl smutek, a usoudila, že rozhovor se starým přítelem mu není příjemný. „Když víme, že se lord Jeremy nechce oženit, měli bychom se vrátit do tanečního sálu,“ pravila.

Radostně se na nápadníka usmála, aby dala najevo, že jí ani v nejmenším nevadí, že se Jeremy Roden vyjádřil velice neomaleně, pokud šlo o sňatek s ní.

Samozřejmě že si nepřála, aby ji Jeremy Roden požádal o ruku.

Ale musel svůj názor na ni dát najevo tak otevřeně?

Koťata? Romantické poznámky? Vždyť deník ani nevlastnila!

Od svých čtrnácti let nedopustila, aby se nechala někým pobláznit jako ostatní dívky. Polovina studentek v její třídě omdlévala při pouhé zmínce o jejím starším bratru Alarikovi. Sbíraly obrázky, kde byl znázorněn při údajných hrdinských činech.

Tyto obrázky byly jediné, které si Betsy koupila. Pozornost věnovaná cizímu muži by se vykládala jako erotický zájem. Její šaty byly o málo usedlejší, než diktovala móda: vždy nosila rukavice, kotníky měla zahalené, nemalovala si rty. Nikdo by ji nemohl obvinit, že vystavuje na odiv své přednosti, protože ňadra důkladně zakrýval živůtek, přes který si někdy vzala krajkový šátek. Naduté matrony marně hledaly něco, co by svědčilo o tom, že zdědila slabosti své matky. Betsy je neměla.

„Není to tak, že by mě manželství nezajímalo,“ prohodil Jeremy.

„Omlouvám se. Opominula jsem upřesnit, že vás nezajímá žena, která je tak troufalá, že si nechá říkat Betsy nebo má kotě.“

„Výtečně formulované,“ řekl Jeremy uznale. „Bude z ní dokonalá vévodkyně, Greywicku. Velice zdvořilá. Urostlý jedinec jako já pro ni nebude představovat pokušení.“

Betsy přimhouřila oči. Byla to narážka na matku? Její matka Yvette vychvalovala svalnatá stehna svého pruského milence.

Ne.

Lord Jeremy Roden byl protivný, ale čestný. A příliš upřímný. Jeho urážky měli slyšet všichni.

„Naštěstí mám v tomhle smutném období útěchu,“ mávl Jeremy a potrhle se usmál.

„Neumíte si představit, jak mě zjištění, že jste se oženil s lahví whisky, zdrtilo,“ řekla Betsy. „Plánovala jsem si, že se vdám za muže s povadlou svatozáří.“

Potom se otočila ke Greywickovi. „Vrátíme se do tanečního sálu, pane?“

„Ještě ne, protože se musíte lépe poznat,“ řekl Jeremy. „Znám vás oba, takže si můžu hrát na dohazovače. Byl by z vás úchvatný pár. Naprosto úchvatný.“

Napil se whisky. Místnost zaplnil pronikavý zápach, jiný než její růžový parfém. Hodil se k němu: whisky je ostrá, troufalá a skutečná.

„Lady Boudico,“ řekl vikomt a napřáhl k ní ruku.

„Proboha, říkej jí Betsy,“ vyhrkl Jeremy dříve, než mohla Betsy promluvit. „Líbí se jí to, i když si člověk pod tím jménem představí dojičku. Což ona není. Teď si nedokážu vzpomenout na její kladné vlastnosti, a proto začnu tebou, Greywicku. Thaddeusi, jelikož jako kluci jsme se oslovovali křestním jménem.“

Jeremy na ně namířil ukazováček a napřímil se. Betsy jen s vypětím všech sil ovládla nutkání hodit mu na hlavu kulečníkovou kouli.

Přistoupila ke Greywickovi a položila mu ruku na paži. „Thaddeus? To jméno se mi líbí.“ Letmo na něho pohlédla zpod řas. Na ďábla v rohu se takhle nikdy nepodívá.

„Opravdu se jmenuji Thaddeus. Bylo by mi ctí, kdybyste mě tak oslovovala,“ řekl vikomt. Působil trochu jako hňup, ale měl úžasně husté řasy.

Neexistovalo nic ošklivějšího než krátké světlé řasy. To představovalo problém u plavovlasých mužů, kteří se jí dvořili. Jejich vlasy byly sice hezké, ale jako by měli obnažené oči.

Thaddeusovy řasy byly husté a tmavé jako ostružiny.

„Kde máte svatozář?“ zeptala se Betsy a usmála se. „Neříkejte mi, že jste ji zahodil stejně jako tento zatracenec. Moji tetičku velice bavila ironie nápadu, že se z hostů stanou andělé.“

Opět se mu zvedl koutek úst. Jeho pousmání jí připadalo okouzlující.

„Vychovali mě v přesvědčení, že člověk by se neměl chlubit poctami, dokud si je nezaslouží.“

„Pěkné,“ ozval se dunivý hlas. „On si je zaslouží, Betsolo, žádné obavy.“

„Betsolo?“ zopakovala Betsy. „Neobtěžujte se to vysvětlit. Thaddeusi, vrátíme se do tanečního sálu? Moje tetička se brzo začne znepokojovat, kde jsem.“

„O tom pochybuji,“ prohodil tmavooký ďábel v koutě. „Myslím, že lady Knowová doufá, že se chováte neslušně, ne-li hůře. Provdá vás do Velikonoc. Nebo možná ještě před Vánoci, jestli se domnívá, že Thaddeus je troufalý jako její synovci. Příští generace Wildů se narodí za šest nebo sedm měsíců, jestli lady Knowová nebude na všechny dohlížet.“

„Vaše způsoby jsou nepřístojné, lorde Jeremy,“ opáčila Betsy a zamračila se na něho.

Nebyl jako Jeremy, který pořád páchl po doutnících a whisky.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola