Eloisa James

say yes to the duke

Copyright © Eloisa James, 2020

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-328-4

Knihu věnuji své báječné přítelkyni
a spisovatelce Lise Kleypasové.
Psát historickou romanci během pandemie
je náročné, avšak díky Lisině podpoře
jsem vytvořila román, který snad přinese radost.

1. kapitola

Zámek Lindow, Cheshire

Venkovské sídlo vévody z Lindow

15. listopadu 1781

Slečna Viola Astleyová, nevlastní dcera Huga Wilda, vévody z Lindow, považovala za největší smůlu ve svém životě to, že je naprostý opak Wildů.

Jako dítě si uvědomila, že s potomky Jeho Milosti nemá společného nic víc, než co má osel s drakem. Jelikož její matka Ophelia se za vévodu provdala, když Viole byly dva roky, z nejranějšího dětství si pamatovala pocit, že není Wildová.

Například její nevlastní sestra Artemisia byla krásná, nebojácná a troufalá.

V šesti letech!

Zatímco Viola byla nesmělá, zakřiknutá a neschopná.

Její starší nevlastní sestra Betsy dokázala střílet šípy z koňského hřbetu; Viola se koní bála a lukostřelba ji nezajímala. Kvůli strachu se nepovažovala za skutečnou Wildovou.

Odvaha byla puncem vévodových dětí. Nejstarší Wilde, Alaric, byl spisovatel, který se svojí ženou a dětmi cestoval po cizích zemích. Joan, již měla Viola nejraději ze všech, bavilo předvádět se na veřejnosti tak moc, že toužila po kariéře na londýnském jevišti. A Betsy poté, co odložila luk a šípy, triumfovala v londýnské společnosti, a než se provdala za budoucího markýze, odmítla devatenáct nápadníků.

Když šla Viola v patnácti letech na svůj první ples, znemožnila se tím, že se pozvracela před tanečním sálem. Horší bylo, že poté ztratila i zbytek své malé odvahy. V současnosti jen stěží dokázala sedět vedle cizího muže, aniž se jí sevřel žaludek.

Bez ohledu na to, kolikrát ji její rodina ujišťovala, že se kvůli tomu nemusí znepokojovat, nebyla schopná se vzpomínky na svůj první ples, lindowský, v roce 1778, zbavit.

Viola byla nervózní, ale Joan seběhla po schodišti s úsměvem od ucha k uchu, nadšená, že je už ve věku, kdy se může události zúčastnit.

„Nestrachuj se,“ řekla Viole s wildovskou sebejistotou. „Budeme obklopeny muži, kteří nás budou prosit o tanec.“

Sotva vstoupily do tanečního sálu, stanul před nimi Alarikův přítel – lord Poplar, v Etonu známý jako Poppy – a uklonil se.

„Viola si s vámi zatančí, Poppy,“ pravila Joan.

Lord Poplar se zasmál. „Přezdívku jsem neslyšel roky. Nikdo se neodvažuje ji používat.“

Joan protočila panenky a záhy nato Poppy odváděl Violu na taneční parket. Viola se soustředila na taneční kroky. Díky schématu tance si s Poppym nevyměnila více než pět slov, což jí vyhovovalo.

Když se zase ocitli u sebe, Viola se na jeho lordstvo usmála a byla hrdá, že nevynechala krok. Tančila zároveň s jedním ze svých bratrů a poté se strýcem z matčiny strany. Nebyl to příjemný zážitek, ale nepovažovala to za nic nesnesitelného.

Potom jeden z jejích partnerů začal škytat a odpotácel se ke dveřím. Viola popošla k okraji tanečního parketu a pohledem pátrala v davu tanečníků po příslušnících své rodiny.

Kam všichni zmizeli?

Vtom se vedle ní objevila tetička Knowová. „Neviděla jsem tě tančit s Finropem?“ Lord Finrope byl čtyřiašedesátiletý soused, laskavý člověk.

„Dostal škytavku a musel odejít.“

„Příliš pije,“ řekla lady Knowová a nakrčila nos. „Všechna ta whisky jeho žaludku neprospívá.“

Viola si položila ruku na břicho a zašeptala. „Je mi špatně.“ Jednou se dávila nevolností před zkouškou z matematiky a měla velký strach, že se jí to opět přihodí.

„Dopřej svým nervům čas na zklidnění. Ach, přichází lady Prunnerová. Zůstaň tady, Violo. Vrátím se za tebou.“

Viola se nehodlala vzdálit. Ruce v rukavičkách se jí potily. Rychle dýchala a trojúhelníkový živůtek ji tlačil do pasu.

Tanec se blížil ke konci. Hosté, kteří ji ladnými pohyby míjeli, se na ni letmo podívali. Stát sama u stěny jí připadalo potupné. Pořád však nezahlédla nikoho známého.

Kradmo začala postupovat směrem doprava.

Opodál se nacházel výklenek zakrytý závěsem, kam majordomus Prism ukládal přebytečné židle, když se v tanečním sále nekonala žádná akce.

Vtom se před ní zastavila jakási matrona a Viola se přiměla k úsměvu. Žena nepatrně svraštila čelo, pravděpodobně se domnívala, že by ji měla poznat, a pak pokračovala dál.

Něco dalšího, čím se Viola lišila od svých nevlastních sourozenců? Byla malá a tuctová a lidé často zapomínali, kdo je.

Člena rodiny Wildů si pamatoval každý.

Srdce se jí rozbušilo tak, že ho slyšela v uších. Podařilo se jí dostat se do výklenku, avšak nepomohlo to.

V malém prostoru bylo horko. Za druhou stranou sametového závěsu začali hudebníci hrát veselý lidový tanec. Viola cítila, jak se chvěje podlaha.

Ukrýt se do výklenku nebyl dobrý nápad. Do nosu ji udeřil zápach laku.

Za okamžik bude vzduch páchnout po zvratcích, pomyslela si Viola zděšeně. Musí odejít, a rychle, než dojde k nejhoršímu.

Odhrnula závěs, spěchala ke vstupním dveřím a ignorovala muže, který leknutím vykřikl, když o něj zavadila ramenem. Jeden z houslistů hrál falešně a v uších jí zněl pronikavý ženský smích.

V panice se otočila, ale naštěstí nedaleko byly dveře do místnosti pro služebnictvo, odkud vedla chodba spojující zadní část zámku s veřejným prostranstvím.

Proběhla dveřmi a ani ve snu by ji nenapadlo, že by se za nimi mohl někdo nacházet.

Natož dva lidé.

2. kapitola

Viola vrazila do muže, který k ní stál zády. Zakymácel se, ale nespadl.

O krok ustoupila a chystala se omluvit.

Vysoký muž měl široká ramena a paruku, jednou rukou se opíral o zeď a druhou někoho objímal. Podívala se níž a spatřila žluté střevíčky trčící nad jeho boky. Vzápětí střevíčky zmizely a zašustila sukně, jak sklouzla na zem.

Muž se na okamžik ohlédl a potom zase upřel zrak na svoji… jak se takové ženě říká? Milenku?

„Sehnala sis svědkyni?“ zeptal se hrubým chraplavým hlasem, z něhož čišel vztek. Viola sebou trhla a žaludek se jí ještě více sevřel.

„Ne,“ vyhrkla žena. „To je služebná.“

„Navzdory očekávání do chodby určené pro služebnictvo vtrhla dáma. Tvoje svědkyně se zřejmě obávala, že dorazí pozdě,“ opáčil hlasem ostrým jako břitva. „Supí jako měchy. Vypadá to, že mě chceš pomocí jejího svědectví donutit, abych se s tebou oženil.“

Viola se třásla od hlavy k patě. Chodba byla úzká a muž jí blokoval cestu.

Vzlykavě se nadechla. „Promiňte.“

Neotočil se. „Jaké manželství by nás podle tebe čekalo?“

Žena cosi zamumlala.

Viola ustoupila stranou. Jelikož s postranními obručemi v šatech byla široká téměř jako chodba, neprotlačila by se kolem něho.

„Představuješ si, že jsi vévodkyně a procházíš se po městě ve vysoké paruce a s diamanty mojí matky? Bydlím na venkově; do parlamentu nechodím a nesnáším vybranou společnost. Moje žena bude samozřejmě stát při mně. Možná by sis to měla zapamatovat, než ty a tvoje proklatá svědkyně prozradíte, co se přihodilo.“

„Promiňte,“ špitla zase Viola rozechvělým hlasem. „Musím…“

Vtom zahlédla silnou čelist a potemnělé oči, načež muž proběhl kolem ní do tanečního sálu. A žena v žlutých šatech vykřikla: „Ty krávo, ty zatracená krávo, proč jsi sem sakra přišla?“

Viola strnula a nedokázala ze sebe vypravit ani slovo.

„Všechno jsi zničila!“ dodala žena popuzeně.

Vtom se dveře za Violou otevřely. Opět se jí zmocnila panika.

Vrátil se.

Viola se obrátila. Zírala na ni matrona a tvářila se zmateně.

„Jdeš pozdě,“ vyštěkla mladší žena. „Vpadla sem tahle hlupačka a on odkráčel, vzteky bez sebe.“

Viola se předklonila a vyprázdnila obsah žaludku, přičemž zvratky potřísnily obě ženy.

Vzápětí už utíkala pryč a jen matně vnímala jejich výkřiky. Jakmile se ocitla ve své ložnici, přivolala komornou, nechala si připravit horkou koupel a snažila se pochopit, co viděla.

Choulostivá situace, v níž dvojici přistihla, neodpovídala tomu, jak plnění manželských povinností tichým hlasem popisovala ředitelka lycea. Slečna Petersová řekla, že dáma leží ve tmě na zádech a nechá akt proběhnout.

Podrobnosti uvázly Viole v mysli, ačkoli se na ně snažila zapomenout: šířka mužových ramen, jeho chraptivý dech, ženino tělo narážející na zeď, když do něho Viola vrazila, síla sálající z jeho těla.

Následující ráno si uvědomila, že kdyby někomu pověděla, co spatřila, muž – patrně vévoda – by se musel s ženou v žlutých šatech oženit. I kdyby byla vdova, klevety by ženinu pověst zničily. Vévoda z Lindow by se velice zlobil, kdyby se dozvěděl, čeho byla jeho nevlastní dcera svědkem. Novinka by se rychle šířila. Tajemství se v zámku plném lidí nikdy nezachovávala.

Vedlo by to k nespravedlnosti, a přestože muže, který by zaplatil vysokou cenu, nesnášela, nezaslouží si být donucen ke sňatku.

Slyšela své nevlastní bratry žertovat o intrikách, jež je mají lapit do pasti manželství, avšak jejich hlasy podbarvovala břitkost. Své nevěsty si chtěli vybrat sami.

Muž působil rozzuřeně… a zrazeně.

Viola tedy nikdy nikomu neřekne, co se na plese stalo. Bude se snažit na to zapomenout a nikdy se nepokusí zjistit jméno ženy v žlutých šatech ani dotyčného vévody.

Další rok se nechala matkou přemluvit, aby se zúčastnila hudebního večera, a když se jí v jeho průběhu udělalo špatně, jen těsně se vyhnula mladému muži a vyzvracela se do květináče s citroníkem. Její bratři žertovali, že ubohý strom už nikdy nebude plodit.

Tehdy se její plachost změnila v neovladatelné trauma. Nedokázala přestat myslet na to, že není skutečná Wildová. Při představě manželských intimností se chvěla zhnusením a děsila se, že ji provdají za muže, který ji bude považovat za podřadnou a izoluje ji na venkově, nebo dokonce v mansardě.

Manželství nepřicházelo v úvahu.

Během následujících tří let sedávala tiše v koutě, zatímco vévodkyně vítala hosty, nebo v zadní řadě, když operní zpěvačka zpívala jejich návštěvníkům. Jen výjimečně večeřela s ostatními, avšak vždy hosty pozorovala a postřehy bavila svoji rodinu…, ale pouze v soukromí.

Toho bohužel na Lindow moc nebylo. Jelikož se vévoda neúčastnil zasedání parlamentu, jeho členové jezdili za ním. Zámek často praskal ve švech, plný šlechticů a politiků.

Když vévoda zavedl tradici, že se rodina jednou týdně sejde u večeře, všichni věděli, že to udělal proto, aby Viola nemusela odcházet do svého pokoje s tácem jídla. Joan obvykle vstala od stolu a bez přípravy předváděla tak vtipně scénky, jichž byla Viola svědkem, až se ostatní smíchy popadali za břicho. Viola tyto večery milovala.

Na venkově byla šťastná. Pomáhala postaršímu faráři, otci Duddlestonovi, a trávila čas se zámeckými zvířaty: pávem Fitzym, havranem Bartym a dvěma krávami, Daisy a Cleopatrou.

Jako malá Viola ke své hrůze zjistila, že dvě roztomilá telátka vykrmují, aby si na nich pochutnali o Velikonocích. Podařilo se jí nevlastního otce přesvědčit, aby nenechal z Cleo a Daisy udělat bifteky.

Chlév se stal jejím oblíbeným útočištěm, kam milovaní, úžasní, oslniví sourozenci Wildovi přicházeli pouze, pokud ji hledali. Pobývala tam hodiny, seděla na stoličce, četla knihu a poslouchala tiché bučení.

Poté co otec Duddlestone zemřel ve spánku, přestala Viola snít o tom, jak farář prosí vévodu, aby dovolil své nevlastní dceři zůstat v Cheshiru, a smířila se s pravdou.

Bude muset vstoupit do společnosti.

Když Viola zmínila, že by třeba mohla zůstat na zámku, její matka Ophelia důrazně podotkla, že to nepřichází v úvahu. A dodala, že uvedení dámy do společnosti není možnost, nýbrž nutnost.

Tetička Knowová, vévodova sestra-dvojče, souhlasila: Jediný způsob, jak posílit Violinu nervovou soustavu, je vystavit ji zkoušce. Sezona roku 1782 tudíž bude zahájena plesem na počest Violy a Joan, který se bude konat ve vévodově domě v Mayfairu.

„Jestli budeš muset zvracet, drahoušku, utíkej ke květináči,“ poradila jí lady Knowová. „Požádám Prisma, aby nechal odnést citroníky; jsou příliš náročné.“

Při představě plesu pocítila Viola nevolnost, ačkoli byl jejich debut odložen o rok v naději, že se její žaludek zklidní. Po třech letech si nedokázala vybavit rysy milenců, které tenkrát přistihla, avšak při vzpomínce na mužův drsný hlas a hrubost ji stále jímala hrůza.

„Zvládnu to,“ řekla Viola Clei a pohladila ji po hladkém čumáku. „Sezonu přežiji.“

Cleo se neobtěžovala zabučet.

Patrně stejně jako Viola věděla, že úspěch je na rozdíl od přežití nepravděpodobný.

„Je to jenom několik měsíců,“ řekla Viola Daisy, která zamrkala a dál pomalu přežvykovala. Viola si posunula stoličku blíž a opřela se tváří o její teplý bok. „Ale jsem zbabělá.“

Uznání této skutečnosti ovšem nic nezměnilo.

Havran Barty podřimující na Daisině hřbetu se probudil a zakrákal. Byla odsouzená k záhubě, a dokonce i Barty souhlasil.

Týž den během rodinné večeře jim vévoda sdělil, že našel nového faráře.

„Jmenuje se Marlowe,“ pokračovala Jeho Milost. „Doporučil ho londýnský biskup. Bude mít roční zkušební dobu, protože je nezkušený a svobodný.“

„Je hezký?“ zeptala se Joan a zapištěla, když ji desetiletý Erik šťouchl loktem.

„Děti,“ řekla Ophelia klidně.

„Byla to jenom otázka. Nechci se provdat za faráře,“ pravila Joan.

„Mohla by si ho vzít Viola,“ prohodil Erik.

„Ne, děkuji,“ vyhrkla Viola. Jejím plánem bylo přetrpět sezonu a potom žít jako stará panna.

„Pan Marlowe je zasnoubený,“ podotkla lady Knowová.

„Studoval v Cambridgi,“ řekl vévoda. „Je mladý a tady bude jenom pár let zastupovat faráře.“

„Jeho snoubenka pochází z významné rodiny,“ dodala lady Knowová. Přehled o společenském dění si udržovala díky čilé korespondenci. „Slečna Pettigrewová je vnučka arcibiskupa a dcera biskupa, a jelikož umím číst mezi řádky, bude usilovat o to, aby se pan Marlowe stal biskupem, než mu bude třicet.“

O několik dnů později seděla Viola s Joan v salonu, když dovnitř vběhla tetička Knowová a oznámila jim, že je nečekaně přijeli navštívit paní Pettigrewová, slečna Pettigrewová a pan Marlowe.

Viola a Joan vstaly. Dopoledne strávily vytvářením papírových květin a koberec pokrývaly barevné ústřižky. Barty usazený na opěradle pohovky se lekl a pokusil se vzlétnout, ale spadl za pohovku.

„Barty!“ vykřikla Viola a ohlédla se. Havran přistál na nohou a rozzlobeně se na ni podíval. Ze zkušenosti věděla, že teď stráví hodinu nebo dvě péčí o peří, aby se blyštělo.

Barty je praktický pták, jak zmínil vévoda: pokud zjistil, že mu nefungují křídla, zaměřil se na krásu.

„Přidej se k nám, kdykoli budeš chtít,“ řekla mu Viola a vstala. Když si Barty nepřipadal trapně – jako nyní –, byl družný a zapojoval se do rozhovoru.

Lady Knowová vítala hosty ve dveřích salonu. Viola k ní zamířila a nechala havrana trucovat za pohovkou.

Slečna Pettigrewová byla vysoká a měla bujné poprsí. Její tmavomodré šaty zdobila pouze řada lesklých knoflíků, tento styl byl oblíbený před třemi nebo čtyřmi lety. Viola tušila, že slečnu Pettigrewovou módní trendy nezajímají. Z jejího pohledu se dalo vyčíst, že zabývat se takovými světskými záležitostmi je pod její úroveň

Paní Pettigrewová byla vyšší verzí dcery a černé šaty, ne-li její výraz, svědčily o tom, že módu považuje za nepodstatnou věc.

„Je velice pohledný,“ zašeptala Joan, když Viola udělala pukrle. „Vsadila bych se, že všechny dámy z okolí začnou navštěvovat bohoslužby.“

Viola se nikdy nedívala na cizí muže, při úkloně pokaždé sklopila zrak a zamumlala pozdrav. Všimla si pouze toho, že pan Marlowe se nad ní netyčí tolik jako Wildové. Nebyl o moc vyšší než ona, možná byl dokonce menší než slečna Pettigrewová.

Teprve až nový farář vedl svoji budoucí tchyni k pohovce, odvážila se Viola pohlédnout do jeho tváře.

Joan měla pravdu.

Pan Marlowe byl hezký jako londýnský herec. Neměl paruku a nenapudrované medové vlasy mu spadaly přes světle modré oči.

Uchvátil ji tak, že se zapomněla podívat jinam, když se posadil. Usmál se na ni. Zachvěla se. Jeho pohled byl hřejivý a starostlivý. Člověk instinktivně tušil, že bude laskavý ke všem, od mrzoutské starší osoby po miminko trpící kolikou.

Potom se otočil k tetičce Knowové, protože hostům nabídla čaj. Viola jen stěží udržela zavřená ústa. Tělem se jí šířila příjemná vlna tepla.

Joan, která vždy dokázala číst Violiny myšlenky, do ní strčila loktem. „Je zasnoubený,“ sykla jí do ucha. „A malý.“

„To jsem i já,“ šeptla Viola.

„Omlouvám se za nepořádek,“ řekla lady Knowová. „Posledních několik hodin jsme vyráběly papírové květiny.“

„Dekorace na oslavu narozenin naší mladší sestry,“ vysvětlila Joan.

Slečna Pettigrewová smetla kousek papíru na podlahu a posadila se naproti Viole a Joan. „To je milé.“ Její výraz naznačoval, že nic jiného by od zahálčivých aristokratů neočekávala.

„Mohla bych na faru poslat kytici pivoněk, kdybyste chtěli,“ navrhla lady Knowová.

„Nesnáším ozdoby, na něž se chytá prach,“ pravila slečna Pettigrewová. „Přijatelná okrasa je úhledný pugét čerstvých květin.“

„Chápu,“ řekla tetička Knowová.

Joan položila paži Viole kolem pasu a lehkým štípnutím dala najevo potěšení nebo zděšení. Patrně obojí, neboť slečna Pettigrewová je svým způsobem zajímavá postava, a proto s největší pravděpodobností pobaví rodinu během večeře, samozřejmě in absentia. Joan velice ráda předváděla slabé stránky výstřednějších návštěvníků zámku.

Paní Pettigrewová si uhladila sukni. „Jedeme z Mobberleye. Fara potřebuje zrenovovat. Před deseti lety tam hořelo, že?“

Lady Knowová přikývla. „Nešťastná náhoda.“

„Zvážili jsme nabídku Jeho Milosti, abychom pobývali na zámku, zatímco budou probíhat opravy podle mých požadavků.“

Lady Knowová ani nemrkla; do šlechtické rodiny se nenarodila pro nic za nic. Viola ale věděla, že později dostane její nevlastní otec vynadáno.

„Potrvají několik měsíců. Domnívám se, že nejlepší bude, když se vrátím do Londýna, jakmile budu považovat stavební plány za přijatelné,“ pokračovala paní Pettigrewová. „Biskup Pettigrew se beze mě neobejde. Nebylo by ovšem vhodné, aby moje dcera zůstala s panem Marlowem na zámku, neboť ještě nejsou svoji.“

„Ovšemže,“ přitakala lady Knowová.

„Pan Marlowe zde může zůstat,“ dodala paní Pettigrewová.

Pan Marlowe se předklonil. „Nebudu překážet,“ ujistil lady Knowovou. „Jelikož otec Duddleston zemřel před několika týdny, ve farnosti mě čeká spousta práce.“

„To je pravda,“ souhlasila slečna Pettigrewová.

Viole vířily hlavou myšlenky.

Pan Marlowe byl… Byl muž, o kterém se nikdy neodvážila snít. V jeho přítomnosti nepocítila nevolnost. Nechtěla utéct do chléva. Přála si poslouchat, co plánuje, a přispět radami.

Je však zasnoubený. Troufalý hlásek v koutku mysli podotkl, že zasnoubení není totéž co manželství.

Letmo se ohlédla na pana Marlowa. Jeho spodní ret jí připadal nezvykle přitažlivý. Měl štíhlou postavu. A nejspíš tančil velice ladně. Ne, faráři netančí, připomněla si.

Joan ji opět šťouchla loktem. „Přestaň na něho vilně zírat,“ zašeptala.

Viola upřela zrak na svůj talíř a ke svému překvapení zjistila, že snědla máslovou sušenku. Mezi cizími lidmi nikdy nejedla, a přesto…

Žaludek se jí nesevřel.

To musí být láska, pomyslela si užasle.

Láska.

Láska je zázračná.

Kdyby byla farářovou ženou, nemusela by chodit na plesy, ačkoli teď si připadala natolik odvážná, že by si zatančila menuet. Kdyby se provdala za pana Marlowa, třeba by už nikdy nemusela vstupovat do tanečního sálu.

Tělem se jí rozlila radost a jen s vypětím všech sil potlačila nutkání opět se podívat na faráře.

Možná nikdy nebude její – ačkoli její zarputilá část se rozhodla, že její bude –, ale i kdyby ne…

Mohla by ho zachránit před strašlivým manželstvím.

Byl jako její milované Cleo a Daisy. Jako Barty, kterého se ujala, když vypadl z hnízda. Musí pana Marlowa zachránit před panovačnou slečnou Pettigrewovou.

Má poslání.

A je zamilovaná.

3. kapitola

Dům vévody z Wynteru

Mayfair

Devin Lucas Augustus Elstan, vévoda z Wynteru, nebyl typ muže, který mrhá časem. Vyrostl s vědomím, že vévoda (nebo budoucí vévoda) se liší od průměrného muže tak jako lev od mourovaté kočky.

Nepodobal se ani ostatním lvům. Zadumaně sledoval své vrstevníky, jak krouží na tanečním parketu plném lidí nebo se scházejí na dostihové dráze, aby prohráli peníze v pochybných sázkách. On, matematik, jako mladý vstoupil do herny, strávil tam přesně hodinu a vyšel z ní o hodně bohatší.

Ale také znuděný.

Vzdělávali ho soukromí učitelé, jak se na budoucího vévodu z Wynteru a jedináčka patřilo. Vévodův syn by se běžně setkával s ostatními dětmi na domácích večírcích, avšak jelikož jeho otec měl sklon vyzývat k soubojům, pozvánky na tyto akce přestaly přicházet poté, co oslavil čtvrté narozeniny.

Devinovými jedinými přáteli byli jeho bratranci a sestřenice, zejména dva téměř stejně staří. Otis a Hazel. Nevídal je ovšem často, neboť otec obvykle nezůstával ve stejném domě déle než měsíc nebo dva.

Vévodkyně, která zemřela, když Devinovi bylo čtrnáct, se často hádala se svým mužem. Nebo někdy usoudila, že chce žít v příjemnějším prostředí, a zmizela na několik měsíců.

„Jediné, co můžu o manželství tvrdit, je to, že dokonce ani pitomec nesmí vyzvat na souboj svoji ženu,“ říkávala ráda.

Ani svého syna, dodal v duchu Devin.

V deseti letech si Devin uvědomil, že to, že otec dodržuje tuto zásadu, stojí mezi ním a náhrobním kamenem.

Když v šestnácti zdědil vévodský titul, bylo příliš pozdě jít studovat na Eton nebo Harrow, a na Oxford mu nezbýval čas. Bylo příliš pozdě na přátele.

Lidé ho považovali za chladného, arogantního a nelítostného.

Tento úsudek přijal s lhostejností.

„Opravdu se mi snažíš říct, že tam přestaneš pracovat, Otisi? V St. Wilfrid’s, kde jsem ti držel místo poslední dva roky, dokud jsi konečně neodpromoval na Cambridgi?“

Otis sedící naproti Devinovi nevypadal, že by se styděl. „Chovat se tak blahosklonně je pro tebe snadné. Jako druhý syn bych si měl najít nóbl povolání. Právničina je obtížně pochopitelná a vojenská kariéra mě děsí agresivitou. Zbyla tedy církev. Tohoto záměru jsem se držel tak dlouho, jak jsem jen mohl. Mým novým plánem je přestěhovat se na pevninskou Evropu a najít si nevěstu.“

„Pracuješ na faře teprve dva týdny. Proč chceš v St. Wilfrid’s skončit?“

„Nejde jenom o Wilfrid’s,“ opáčil Otis. „Skoncoval jsem s kněžským životem.“

Devin mu uštědřil pohled, který proměnil současného londýnského starostu v nesrozumitelně se vyjadřujícího apologetu.

„Nedívej se na mě takhle, není to k ničemu,“ prohodil Otis a usmál se. „Znáš mě od kolébky a nemá smysl snažit se mě zostudit. Církev pro mě není to pravé.“

„Sedm let studia teologie na Cambridgi, aby ses stal knězem, a zahodíš je dva týdny po vysvěcení. Aniž ses pokusil využít jich k dosažení úspěchu. To je pozoruhodné dokonce i na tebe.“

Otis na něj namířil ukazováčkem. „Buď opatrný, Deve. Jsi bezcitný, a jestli si nedáš pozor, budeš popudlivý a zlý jako tvůj otec.“

„St. Wilfrid’s je skvělé místo. Jelikož tam žijí dva kaplani, jenom bys občas oddal nějaký pár a pokřtil dítě. Ani jsi to nezkusil.“

Otis se ušklíbl. „Zkusil! Vedl jsem si dobře, byl jsem připravený poskytovat rozumné rady všem, kdo o ně požádají, ale včera ráno mě Gerdsby – kaplan, který připomíná kozla – poslal k někomu domů. Předchozí večer jsem vypil příliš mnoho piva, a poté co jsem tam dorazil, ukázalo se, že jsem měl dát poslední pomazání.“

„Nenaučili tě to?“

„Měli jsme o tom přednášku a museli jsme se naučit správnou modlitbu. Jenže je to úplně jiné, když se na tebe ustrašeně dívá muž a jeho žena pláče. Slzy ronila i kuchyňská pomocnice. Měl jsem co dělat, abych se nerozbrečel.“

„Na to by sis zvykl,“ podotkl Devin.

„To se vévodovi snadno říká,“ namítl bratranec. „Když někde postáváš v hedvábném oděvu a s tabatěrkou v ruce, svoji práci jsi odvedl. Pokud však člověk vypadá jako farář, lidé očekávají, že spasí duši!“

Otis měl pravdu.

I kdyby Otis na sobě neměl kanárkově žlutou vestu, Devin viděl, že bratranec by ve své roli nepůsobil důvěryhodně.

„Nemůžu to dělat. Už to znovu nezkusím, jenom bych se znemožnil. Mladší syny by neměli posílat do kostela s tím, že služba v církvi je vhodná pro džentlmena. Na takovou práci se nehodím.“

Devin nemohl nesouhlasit.

„Tvůj otec bude velice zklamaný,“ poznamenal. Jeho strýc, sir Reginald Murgatroyd, si velice přál, aby se jeho mladší syn stal knězem.

„Ano, včera večer to několikrát zopakoval, ale jak jsem mu řekl, on není ten, kdo by měl lidem umetat cestu k nebeské bráně. Nechápu, že ti tohle prostředí nevadí,“ dodal Otis a rozhlédl se po Devinově pracovně. „Nevstoupil jsem sem roky a vypadá příšerněji, než si pamatuji.“

Místnost byla tmavá a připomínala jeskyni obývanou převážně řeckými bohy, protože Devinův otec sbíral antické sochy – a kromě jiných věcí rovněž trakaře, italskou keramiku a proutěná křesla.

Když Devin zdědil vévodství, nechal otcovy sbírky přestěhovat do londýnského domu a na několik panství. Před dlouhou dobou se naučil panteon v pracovně ignorovat. V ložnici ve Walesu zůstaly čtyřiačtyřicatery pendlovky a trakaře stály ve stodole v Northamptonshiru.

„Všechny ty prázdné oči,“ zachvěl se Otis. „Podívej se na tamty.“

Devin se ohlédl. „Perseus drží hlavu Medusy. Vítězství dobra nad zlem.“

„Odporné,“ prohlásil Otis. „Promiň, ale tvůj otec byl potrhlý. Měl by ses jich zbavit. Věnuj je třeba muzeu. Je pokoj v poschodí pořád přecpaný mrtvými ptáky?“

Devin pokrčil rameny. „Pokud neulétli. Ty dveře jsem neotevřel roky. Nedávno mi Binsey pověděl, že si služebné stěžují, že je musejí oprašovat. Chce tam nechat přinést několik prosklených skříní.“

„S Hazel jsme se popichovali, kdo se o Vánocích vplíží dovnitř.“

„Co hodláš dělat?“ změnil Devin téma.

„Jak jsem řekl, ožením se s dědičkou,“ odpověděl Otis bez zaváhání.

„Máš na mysli nějakou konkrétní?“

„Ještě ne. Říkal jsem si, že bych ji mohl najít v Evropě.“

Devin se zamračil. „Kde přesně?“

„Možná ve Španělsku,“ odpověděl Otis. „Vlastně kdekoli, jen ne tady, protože včera večer na mě otec řval a předstíral, že ode mě očekává, že spasím jeho duši, což je absurdní. Patrně se domníval, že mi sutana dodá magické schopnosti. Jak ho mohlo něco takového napadnout? Vždyť mě zná celý můj život. Jako bych doufal, že ty vyprázdníš uhlák. To se nestane.“

Má pravdu, pokud jde o uhlák.

„Anglie mi bude scházet. Budou mi dokonce chybět naše rozhovory, které zahřejí u srdce, Deve.“

Devin nepovažoval bratrancovy citové výlevy za nezbytné. V sedmi letech věděl, že zvednutým obočím se dají vyjádřit jakékoli emoce, a bylo lepší nechat lidi, aby si učinili vlastní závěry.

Otis byl otravný, veselý, bezstarostný…, ale byl rodina. Devin ho chtěl mít poblíž. Kdyby někdo Devina donutil, aby to vyslovil, přiznal by, že vede život, který mu přináší uspokojení, avšak připadá mu poněkud chladný. Otis a Hazel do něho vnášeli teplo a radost, čehož si vážil.

„Byl bych radši, kdybys do Evropy neodjel,“ řekl. „Budu potřebovat, abys pomáhal novému faráři.“

„S čím?“ zeptal se Otis. „Ještě před několika dny jsem si pletl jména kaplanů, než jsem vymyslel způsob, jak si je zapamatovat. Gerdsby, kozel, kvůli legrační bradce. Habblety, honič, kvůli schlíplému pohledu. Svému nástupci můžu nechat vzkaz s vysvětlením. Nemusím mu to sdělovat osobně.“

„Byl bych vděčný, kdybys aspoň prozatím zůstal v Anglii,“ pokračoval Devin. „Kdybych věděl, že se postavíš proti církvi, nepodpořil bych tvého otce, když ti vybral tuto cestu.“

„Až do včerejška jsem proti ní nic neměl,“ řekl Otis. „A neodcestuji hned. Musím si promluvit s biskupem. Tyto záležitosti se nevyřídí ze dne na den. Odhaduji, že potrvá nejméně tři měsíce, než moji žádost schválí. Ale už si nikdy neobléknu sutanu. Když ji mám na sobě, narušuje moje vnímání sebe samého.“

„Chápu.“

„Netěším se, až se přestěhuji zpátky domů. Moje sestra se chystá vstoupit do společnosti a je to tam jako v blázinci. Otec dovezl z venkova tetu, která bude dělat garde, a Hazel si jenom stěžuje, že názory tetičky Elnory jsou předpotopní. Ovšemže jsou. Chudák ta žena se narodila před milionem let.“

„Mohl bys zůstat tady. Nebo na faře jako můj prostředník,“ navrhl Devin. „Nechali jsme ji přece zrenovovat podle tvého vkusu. Tvůj nástupce třeba neocení, že je všude modrý samet, a tak by sis ho možná mohl užívat ty.“

„Hlupák,“ prohodil Otis. „Modrý samet je au courant. Asi bych mohl na faře zůstat, dokud nevystoupím z církve. Měl bych možnost pokračovat v některých z plánů, které jsem tam začal uskutečňovat. Pokud se někdo jiný bude věnovat důležitým činnostem.“

„Chápu,“ přitakal Devin. „Najdu faráře, který bude dávat poslední pomazání.“

„Ostatní práce mi vlastně nevadí,“ pokračoval Otis. „Farnost potřebuje oživit. Začal jsem po bohoslužbě nabízet šery a lidem se to líbí. Samozřejmě jsem musel doplnit zásoby ve vinném sklepě, nebo spíše jsi to udělal ty.“

„Nepředpokládám, že bys mohl počkat a z církve vystoupit až poté, co bys oddal mě a moji budoucí snoubenku.“

Otis si odfrkl. „Manželství uzavřeš ve Westminsterském opatství, kde se bude producírovat houf biskupů jako francouzští kuchaři s vánočními čepicemi na hlavě. Mimochodem, můj otec zařadil tvůj sňatek do stejné skupiny jako moje jmenování biskupem: nepravděpodobné.“

„Znám svoji povinnost,“ podotkl Devin. „Před dvěma lety jsem zvažoval, že se ožením s jednou z dcer vévody z Lindow, ale zrovna jsem řešil něco důležitého a nenašel jsem si čas, abych se s ní setkal.“

„Ludolfovo číslo?“

Dev přikývl.

„Nikdy jsem nepochopil, proč mrháš časem a snažíš se přijít na to, jak spočítat něco, co už kdosi dávno spočítal.“

Devin se tím zabýval jenom proto, že ho čísla velice bavila.

Naštěstí Otis nečekal na odpověď; nikoho jiného z rodiny matematika nezajímala. „Letos jsou na sňatkovém trhu dvě Wildovy dcery, takže můžeš dohnat ztracený čas.“

„Víš o nich něco?“ zeptal se Devin.

„Samozřejmě. Hazel s nimi chodila do školy. Jsou hlavními konkurentkami mojí sestry. Jedna z nich je prý výjimečně krásná, temperamentní a inteligentní.“

„Lady Joan,“ řekl Devin. „O tom jsem slyšel.“

„Nemanželská. Její otec byl pruský hrabě. Druhá vévodkyně opustila vévodu a dítě mu nechala. Joan má plavé vlasy po hraběti, zatímco Wildové jsou tmavovlasí. Ta druhá je dcera z prvního manželství třetí vévodkyně. Myslím, že její muž se jmenoval Astley.“

„Vezmu si Wildovou,“ prohlásil Devin.

Otis se zasmál. „Vezmeš si ji? Být vévodou musí být fajn. Možná ti nabídnu nějakou konkurentku. Je dědička.“

„Pokud si vzpomínám, strýc Reggie ti dal panství.“

Otis mávl rukou. „Jestli mám žít tak, jak toužím, potřebuji jmění. Obrovské. Hledání správné ženy mi nejspíš potrvá roky. Otec se s tím bude muset smířit.“

Dědička sloužila jako výmluva, proč se dalších deset let vyhýbat sňatku. Devin to svému bratranci nemohl mít za zlé. Sám se do chomoutu nehrnul. Před dvěma lety si však slíbil, že až se příště na sňatkovém trhu objeví dcera vévody, začne jednat.

„Myslím, že bude lepší, když se sem nastěhuji,“ pokračoval Otis. „Za několik týdnů, až situaci vyřeším s biskupem.“

„Překvapí to biskupa?“

„Očekávám, že bude toužit vykopnout mě ze dveří tolik, jako já toužím vystoupit z církve. Snad to stihnu včas, abych mohl dohlédnout na tvoje námluvy,“ odpověděl Otis. „Už mám rady ohledně tvých ambic týkajících se manželství.“

„Cože?“

„Budeš mít konkurenta, pokud jde o Wildovou.“

O tom Wynter pochyboval. Ples, který naposledy navštívil, mu připomněl skotský potok, kde plavou pstruzi. Mladé dámy hrály roli lesklých vlnivých pstruhů.

„Mám titul a peníze, nejsem chromý ani zjizvený, alkohol piju s mírou.“

„Vikomt Greywick hledá ženu,“ řekl Otis. „Jednou se stane vévodou. Vloni se prý málem zasnoubil s jednou z Wildových dcer, takže nejspíš zase bude některou uhánět. Je mladší než ty a popravdě je krasavec.“

Devin to pochopil tak, že Wildových potomků je nepřeberné množství. Greywick může v případě potřeby rok nebo dva počkat. Pokrčil rameny.

„Možná bys mohl zkusit působit méně… vévodsky,“ doporučil Otis.

Devin věděl, o čem hovoří, ale jeho neexpresivní chování mu mnohokrát zachránilo život, když otec dostal záchvat vzteku, a bylo příliš pozdě, aby napodobil Otisův radostný úsměv.

„Lady Joan se za mě neprovdá pro to, kdo jsem,“ podotkl. „Vezme si mě, protože vévodství Wynterů je starší a bohatší než to Greywicků.“

Otis se zasmál. „Hazel možná bude nadbíhat Greywickovi.“

„Přeji jí hodně štěstí,“ pravil Devin zdvořile.

4. kapitola

Následující den

Téže noci spala Viola jen několik hodin a v době snídaně už měla plán sestávající ze tří částí, jak získat ruku a srdce pana Marlowa. Musí dokázat, že je hodna jeho pozornosti, dostat ho do Londýna, až se tam její rodina přestěhuje na sezonu, a překonat svoji ostýchavost.

Odpoledne pozvala vévodkyně na čaj matku a dceru Pettigrewovy a pana Marlowa, s nimiž se předchozí den nesetkala.

Viola se snažila vymyslet způsob, jak prokázat své kvality, když vtom se Barty snesl z bidýlka k jejím chodidlům a tiše zakrákoral. Zvládal uletět krátké vzdálenosti, pokud nepřetěžoval křídla.

„Proboha!“ vykřikla slečna Pettigrewovoá.

„To je Barty,“ řekla Viola, položila mu ruku pod kulaté bříško a zvedla si ho na koleno. „Jako mládě vypadl z hnízda a teď žije u nás.“

Barty zvedl hlavu a podíval se na slečnu Pettigrewovou. Roztáhl křídla a opět zakrákal.

„Přeje vám hezké odpoledne,“ pravila Viola.

Slečna Pettigrewová vypadala zděšeně. „Nepovažuji za správné, aby zvířata bydlela s lidmi.“

„Můžou přenášet nemoci,“ dodala její matka a zamračila se na Bartyho.

Barty seskočil na zem, sebral kousek červeného papíru, který při úklidu služebná přehlédla, a hopsal k slečně Pettigrewové. Zase roztáhl křídla a položil ho vedle jejího střevíce.

„Je to dárek,“ vysvětlila Viola.

„Spíše platba. Obvykle nabízí dárek, než uklovne knoflík, a ty vaše jsou lesklé,“ řekla Joan.

„Dejte to stvoření ode mě pryč,“ vykřikla slečna Pettigrewová a přitiskla si dlaně na hruď, abych ochránila mosazné knoflíky. Její matka popadla talířek a držela ho před sebou jako štít.

„Já pana Bartyho odnesu,“ nabídl se Prism a přistoupil blíž. Majordomus patřil k Bartyho oblíbeným lidem, neboť ho jako mládě krmil. Havran mu vyskočil na paži.

„Děkuji,“ řekla Viola a Prism kráčel ke dveřím s paží zvednutou v pravém úhlu, jako by tančil menuet.

„Nikdy bych se ho nedotkla!“ vyhrkla slečna Pettigrewová a ruce jí sklouzly z hrudi.

Než se mohla slečna Pettigrewová podělit o svůj názor na opeřence, který by patrně nebyl lichotivý, vstoupila dovnitř lady Knowová.

„Jak pokračují vaše plány týkající se farnosti?“ zeptala se pana Marlowa.

„Mám nápady, jak byste mohl povzbudit farníky, aby navštěvovali bohoslužby,“ řekla Viola vesele.

Paní Pettigrewová se na ni podívala přimhouřenýma očima. „Takové záležitosti je lepší nechat na faráři.“

Pan Marlowe se choval zdvořileji a chvilku si povídali o způsobech, jak přivést lidi do kostela, od dožínkové večeře – „drahé a zbytečné“, poznamenala opovržlivě paní Pettigrewová – po nedělní školu.

Pan Marlowe byl velice laskavý a zajímal se o blaho všech ve farnosti. Pozorně si vyslechl Violiny návrhy, které představovaly příjemné zpestření vzhledem k tomu, že otec Duddleston tvrdošíjně odmítal zvážit cokoli nového.

„Naše přítelkyně lady Caitlin Pagetová otevřela nedělní školu ve farnosti St. Wilfrid’s v Londýně,“ pravila Viola. „Zpočátku bylo těžké přesvědčit matky, aby tam své děti posílaly. Teď se tam vyučuje rovněž odpoledne.“

„Lady Caitlin znám, protože jsem byl kaplanem v St. Wilfrid’s,“ řekl pan Marlowe a úsměv mu rozzářil oči. „Je to pozoruhodná mladá dáma.“

Když paní Pettigrewová spustila monolog o tom, že chudí se musí postavit sami na nohy, Viola přemýšlela o svém druhém problému. Až bude v Londýně, pan Marlowe nemůže zůstat v Cheshiru. Sezona začíná v dubnu, ale rodina odjede do Londýna na počátku února, neboť modistes potrvá nejméně dva měsíce, než ušijí modely pro Violu a Joan.

Pan Marlowe se hodlal se slečnou Pettigrewovou oženit už za osm měsíců. Jak by mohl změnit názor a rozhodnout se pro Violu, kdyby se lépe nepoznali? Musí přijet do Londýna a mít příležitosti obě dívky porovnat.

Problém představovala také její nesmělost. Nemůže být partnerkou pana Marlowa, když se třese pokaždé, když se setká s kterýmkoliv farníkem.

Týž večer požádala Viola Joan, aby jí pomohla zbavit se plachosti, a jako výmluvu použila blížící se vstup do společnosti.

„Tetička Knowová tvrdí, že když se seznámíš s dostatečným počtem mladých džentlmenů, zjistíš, že jsou to většinou beznadějná nemehla a není se čeho obávat,“ připomněla jí Joan.

Tento názor slyšela Viola mnohokrát. „Co se ti honí hlavou při prvním setkání?“

„S žádoucím mladým mužem?“

„Ano.“

„Zvažuji, jestli mi připadá přitažlivý,“ pravila Joan bez zaváhání. „Líbí se mi pevná brada a tmavé obočí. Nesnáším světlé obočí. Vzhled ovšem není všechno. Zajímá ho aspoň trochu, co říkám, nebo jenom básní o svých zájmech? Vypadá jako hazardní hráč, zvrhlík nebo lovec věna?“

„Jak bys poznala toho posledního?“ zeptala se Viola. Tušila, jak vypadá zvrhlík, i když má titul, avšak o lovcích věna nic nevěděla.

„Záludný pohled,“ odpověděla Joan. „Nebo chlípný.“ Vyvalila na Violu oči. „Takový. Na co při setkání s mužem myslíš ty?“

„Já…“

Joan čekala a zvedla obočí.

„Jestli si říkají, že mezi Wildy nepatřím,“ vyhrkla Viola.

Joan se zatvářila zmateně. „Co tím míníš?“

„Nejsem pravá Wildová.“

„Já také ne,“ podotkla Joan. Její matka utekla ze země s plavovlasým pruským hrabětem bez své novorozené dcery (plavovlasé). Kromě vévody se všichni členové rodiny smířili s tím, že Joan nemá v sobě ani kapku vévodské krve.

„Ale ty…, ty jsi ty.“

„Jsi stejně Wildová jako já,“ řekla Joan a náhle připomínala tetičku Knowovou. „Jako je Parth, který je adoptovaný. Jako ostatní děti tvojí matky, Erik, Artemisia a Spartakus. Všichni jsme Wildové.“

„Není to tak jednoduché,“ namítla Viola.

„Proč?“

„Všichni jste krásní.“

„To jsi i ty,“ řekla přesvědčivě Joan.

Viola si povzdechla. Měla fádní hnědé vlasy, špičatou bradu, oči obyčejného tvaru a barvy a malý nos. Vlastně byla malá všude. Až na poprsí.

„To je hloupé,“ zasmála se Viola.

Pomohlo to.