Eloisa James

wilde child

Copyright © Eloisa James, 2021

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-332-1

Knihu věnuji své úžasné přítelkyni
a spisovatelce Lise Kleypasové.
Psát historickou romanci během pandemie
je náročné, ale díky Lisině podpoře
se mi podařilo vytvořit román, který snad pobaví.

1. kapitola

Zámek Lindow

Venkovské sídlo vévody z Lindow

Cheshire, 20. srpna 1784

„Potřebuji křivky, jestli chceš, abych hrál ženskou roli,“ podotkl Otis Murgatroyd a zamračeně hleděl do zrcadla.

„Snažím se,“ řekla Joan, zatáhla za šňůry korzetu a ztěžka si oddechla. „Vtáhni břicho!“

„Myslel jsem, že to zařídí kostice,“ prohodil Otis. „Inzeráty madame Turcottové tvrdí, že její korzety dokážou vytvořit záhyb v cihlové zdi.“

Joan, dcera vévody z Lindow, konečně zavázala korzet a s úšklebkem se podívala na své červené prsty. „Teď ještě vycpávku zadních partií. Robe à l’anglaise aspoň nemají obruče.“

Šaty, které měl Otis na sobě, našli na půdě. Už sice vyšly z módy, avšak v převleku za ženu se nechystal jít do společnosti, nýbrž pouze na jeviště na zámku Lindow. Joan vyčerpaně klesla na pohovku a přísahala, že své komorné zvýší plat.

Otis vypadal svěže. Nařasený šátek, který vyplňoval výstřih jahodově červených šatů se žlutobílou pruhovanou organtýnovou zástěrou, mu dosahoval k bradě.

„Sklouzává ti paruka,“ upozornila ho Joan.

Otis si ji posunul výš a nasadil si na hlavu jahodově červený klobouk s tmavě zelenou stužkou „Rád nosím tyhle barvy.“

„Usiluješ o to, stát se duhou,“ poznamenala Joan jízlivě. Během tří let, co Otise zná, začal nosit výstřednější oblečení a kdysi se v jednom z královniných salonů objevil v meruňkovém brokátovém plášti a purpurových pumpkách.

„Teď mám křivky jako ona,“ zasmál se Otis.

„Nemluvíš jako dáma,“ pravila Joan.

„A nejsem moc pěkný.“

To byla pravda. Otis byl malý, pohledný muž, ovšem v šatech nevypadal vůbec hezky.

„Zatímco tobě to jako vždy v pumpkách sluší,“ dodal.

Joan pokrčila rameny. Svoji krásu vždy vnímala spíše jako nevýhodu, protože její zlaté vlasy, modré oči a dokonalá pleť připomínaly pruského hraběte, s kterým utekla její matka.

Nejeden džentlmen zavrhl představu, že by se oženil s ženou, jejíž barva vlasů potvrzovala její nemanželský původ.

Naštěstí Joan vyrostla na zámku Lindow obklopena velkou milující rodinou. Vždy věděla, kdo je – Wildová –, a vévoda by zavraždil každého, kdo by v jeho přítomnosti zmínil, že není jeho dcera.

Vstala a otočila se k zrcadlu. Místo dámy spatřila zlatovlasého, modrookého mládence v smaragdově zeleném plášti ozdobeném stříbrnou výšivkou na přední části a kolem manžet.

Usmála se. „Mojí oblíbenou součástí tohoto kostýmu je rapír.“ Položila ruku na jílec a zaujala pózu, jako by chtěla provést výpad.

„Kdyby tě matrony uviděly v pumpkách,“ pokračoval Otis, „vyloučily by tě z vybrané společnosti. Konečně.“

Joan opět pokrčila rameny. Poslední dva roky hrozilo, že si zničí pověst. Někdy za skandál nemohla ona, například když ji mladý lord Stuckley unesl z plesu, aby ji donutil provdat se za něho. Zneškodnila ho jílcem jeho meče, což smetánka pokládala za chování nehodné dámy. To, že se vrátila na ples a protančila noc, bylo považováno za ještě větší porušení společenských pravidel.

Otec se nezlobil na Joan, nýbrž na Stuckleye, ale neměl radost, když Joan přistihli, jak se v altánku líbá s markýzem – a odmítla nabídku stát se markýzou. O několik týdnů později se líbala se ctihodným Anthonym Froudem na balkonu v dohledu tanečního sálu. Olej do ohně skandálu ještě přilila, když lady Froudové pověděla, že polibky jejího syna byly opojné pouze proto, že vypil láhev brandy.

„Otec mi dovolil obléknout si pumpky v této hře. Ví, že mě už nebaví hrát utrápené děvy,“ pravila Joan. „Měla bych dodat, že v mužském oděvu nesmím opustit zámecké pozemky. Tento zákaz se však netýká tebe v dámských šatech.“

„Předpokládám, že zamíříme k zámecké bráně,“ řekl Otis.

„Musíme zjistit, jaká bude odezva veřejnosti na naše převleky,“ pokračovala Joan a nasadila si paruku, v jejíž zadní části byl krátký copánek. „Tvůj komorník ti vylepšil obočí, ale musíš si napudrovat paruku a připevnit ji.“

Když se Otis chtěl posadit na stoličku před toaletním stolkem, minul ji a spadl na podlahu.

Podíval se na Joan. „Proč by někdo duševně zdravý nosil vycpávku zadních partií?“

„Vstaň,“ pobídla ho Joan. Pomohla mu vstát, upravila jeho paruku a vlásenkami připevnila klobouk.

„Radši bych si opakoval text, než šel na procházku,“ řekl Otis a začal si pudrovat obličej. „Jediné, co si z Hamleta pamatuji, jsou slova princova otce: Na mne vzpomínej.*“

* W. Shakespeare, Hamlet – překlad J. V. Sládek (pozn. překl.)

„Je cosi shnilého ve státě dánském,“ řekla Joan vesele. „Hamletova otce zabil jeho strýc, který se potom stal králem a oženil se s Hamletovou matkou. Hamlet vynadá své matce a přestane se vídat s Ofélií – to jsi ty – a s piráty se vydá na moře. Nakonec se Hamlet pomstí a v posledním dějství jsou všichni mrtví.“

„Včetně Ofélie, vlastně mě,“ podotkl Otis. „Tahle hra nepatří k mým oblíbeným. Pokud si dobře vzpomínám, Ofélie pořád mluví o tom, že ji Hamlet nemiluje. Memorování nikdy nebyla moje silná stránka. A Hamlet by musel být slepý, aby se do mě zamiloval.“

Ukázal k zrcadlu. Joan musela uznat, že pudr nezjemní Otisovu hranatou čelist.

„Klíčem hraní je představivost,“ poradila mu. „Představ si smutnou dámu. Pamatuješ si, jak slečna Trestlová plakala, když jí zemřel kokršpaněl? Napodob její výraz.“

Joan neuměla vyšívat, hrát na klavír ani malovat. Hraní bylo jediné, v čem vynikala.

Bohužel dámy směly hrát pouze ženské role a občas vystupovat v soukromých představeních. Unavovalo ji hrát slušné dívky, které čekají, až je zachrání princ. Chtěla hrát prince, jenž bojuje s piráty.

Otec naštěstí podlehl jejímu naléhání, aby jí roli prince dovolil – ačkoli s podmínkou, že Hamletovu milovanou musí ztvárnit někdo z jejich rodiny nebo přátel. Když členky její rodiny nechtěly Ofélii hrát, nabídl se její nejlepší přítel Otis.

Pokusil se našpulit rty a vypadal, jako by měl trávicí potíže. „Předpokládám, že budeš imitovat někoho z královské rodiny.“

„Jsi blízko.“ Vikomt Greywick, budoucí vévoda z Eversleye, byl nejnabubřelejší, nejotravnější muž, kterého kdy poznala. Dvořil se dvěma z jejích sester, ale ani jedna ho nechtěla.

Vybavila si jeho ramena (samozřejmě arogantní), jeho rty (stažené do tenké linky) a pohled (téměř božský, protože nikdy neudělal nic špatného).

Podle Jeremyho, jednoho z jejích švagrů, byl Greywick dokonalý i v Etonu.

Ideál.

Dělal čest anglickým šlechticům.

Její pravý opak.

Podívala se na Otise a nasadila výraz aristokratického pohrdání, výraz muže, který považuje svůj původ za důležitější než povahu. Nebo se spíše domnívá, že jeho původ je jeho povaha.

Jednou se Greywick stane vévodou a Joan byla přesvědčená, že na to vikomt nikdy nezapomíná.

Právě teď je se svojí matkou na zámku a navštíví představení Hamleta. Při pomyšlení, že bude hrát roli Hamleta ve vikomtově přítomnosti, se usmála.

„Není to špatné,“ řekl Otis a zavlnil obočím. „Máš královské vzezření. Ale byl Hamlet tak bohorovný? Myslel jsem, že byl hodný.“

„Hamlet je princ. Od chvíle, kdy se naučil chodit, mu říkali, že je lepší než všichni ostatní.“

„Radši bych byl arogantní než melancholický.“ Otis opět našpulil rty. „Ach, jsem taková plačka. Asi skočím do řeky, protože princ neobdivuje moje křivky.“

„Jdeme,“ zavelela Joan a kráčela ke dveřím. „Text si můžeme opakovat v knihovně.“

„Jdi napřed. Potřebuji na nočník,“ řekl Otis. „Snad to zvládnu.“ Zvedl těžkou sukni a nechal ji spadnout na podlahu.

Joan se zasmála. „Být dámou není snadné. Počkám na tebe dole.“

Na chodbě se zastavila, aby si upravila rapír. Opasek patřil jednomu z jejích bratrů a na ženské boky dobře nepasoval.

Joan byla štíhlá, avšak s křivkami na správných místech – nebo špatných, pokud šlo o rapíry.

Do knihovny šla zkratkou po zadním schodišti. Když se ocitla v přízemí, pásek jí opět sklouzl níž. Sklonila hlavu, zápasila s přezkou, a když zabočila za roh, do někoho vrazila.

„Promiňte!“ vyhrkla a vzhlédla.

Zatraceně.

Byl to on.

2. kapitola

Thaddeus Erskine Shaw, vikomt Greywick, měl rodinu Wildů rád. Jeho matka byla blízká přítelkyně vévodovy sestry, lady Knowové, a on se ve škole přátelil se syny Jeho Milosti a s jedním z jeho zeťů.

Joan však k jeho oblíbenkyním nepatřila.

Její sestra Betsy byla chytrá a zábavná; její druhá sestra Viola byla milá a okouzlující. S radostí by se s jednou či druhou oženil.

O Joan kvůli jejímu nemanželskému původu nikdy jako o své vévodkyni neuvažoval – a hlavně mu lezla na nervy. Velice.

„Lady Joan,“ řekl stroze.

Zdvořile zdravit se přestali někdy během poslední sezony. Někdy? Věděl přesně, kdy se jejich potlačované nepřátelství změnilo v otevřenou válku.

10. dubna se před ní uklonil a požádal ji o tanec – ze slušnosti, neboť Bůh věděl, že s ní nechce trávit čas –, Joan chvilku mlčela a pak odpověděla: „Omlouvám se. Bolí mě hlava a myslím, že pojedu domů.“ Ani se nesnažila, aby slova zněla přesvědčivě, a jelikož nikdo v Londýně nedokázal lhát tak přesvědčivě jako ona, jeho ješitnost byla dotčena.

Opět se uklonil a Joan odkráčela. Ačkoli věděl, že jeho výraz se nezměnil, v nitru mu vřel vztek.

Krátce nato kolem něho prošla zavěšená do Anthonyho Frouda. Měla tu drzost letmo se na něho podívat, než odvlekla Frouda na balkon a začala se s ním líbat.

Když se příště setkali, neuklonil se; jenom pokývl. Joan zamrkala, jako by nechápala, proč se chová tak chladně, ostře na něho pohlédla a pravila: „Urazil jste se, že? Nenapadlo by mě, že jste citlivý. Nebo možná moje chování považujete za nepřijatelné.“

Opět ji sledoval, jak kráčí pryč.

A teď…

I v tlumeně osvětlené chodbě zářila. To na ní bylo nesnesitelné: Je nádherná. Ne že by krása byla u Wildové něco neobvyklého.

Jenomže ona není Wildová.

Neměla vévodovo tmavé obočí ani černé vlasy, ani jeho bradu. Obočí bylo zlaté jako její vlasy a nos dokonalou ženskou replikou nosu nechvalně známého Prusa.

Líbil se mu její pohled. A rty. U žádné jiné ženy takové nikdy neviděl. Široký spodní ret a přirozeně zvednuté koutky, takže pořád působila pobaveně. A to, jak se smála…

Zahnal myšlenku.

„Co proboha máte na sobě?“ zeptal se nevrle. Zlobil se na sebe i na ni.

„Pumpky,“ odpověděla a nestoudně se usmála.

„To vidím.“ Joan byla vždy pokušitelka, ale teď? Když jí stehna obepínalo hedvábí? „Nemůžete nosit pumpky.“

„Váš nesouhlas pro mě hodně znamená,“ pravila. Její úsměv se rozšířil a v očích jí radostně zablýsklo.

Zpražil ji pohledem. „Roky jsem vás viděl nacvičovat tento výraz. Jistě víte, že na mě nepůsobí.“

Lhal. Pozoroval Joan, jak flirtuje se všemi džentlmeny mladšími šedesáti let v Londýně, a ačkoli věděl, že je to jenom hra…

Přesto, je muž.

Neexistoval žádný muž, na něhož by výraz, který ji změnil ve smyslnou, smějící se svůdnici, jejíž oči sdělovaly, že je nejvíce žádoucí muž na světě, neměl vliv.

Výraz zmizel a netrpělivě se na něho podívala. „Ustoupíte mi z cesty, Greywicku? Můj otec ví, že mám na sobě pumpky, a schvaluje to. Oba se jistě shodneme, že po královi je jedinou autoritou, kterou musím uznávat.“

Pocítil podrážděnost. Před dlouhou dobou začal považovat přístup vévody z Lindow k Joan za shovívavý, avšak toto hraničilo s rouháním. „Jeho Milost to schvaluje?“ procedil skrze zaťaté zuby. „Souhlasí, aby vás ostatní viděli takhle?“

„Netvařte se tak zděšeně,“ prohodila Joan, patrně nedotčena tónem, který používal jen za výjimečných okolností. „Jestli si nedáte pozor, stanete se ještě více charakterním a netolerantním, než už jste. Vypadáte mrzutě jako kvaker v krčmě.“

„Vypadám zděšeně, neboť jsem zděšený. Zničíte si pověst.“ Jen s vypětím všech sil ovládal sílící hněv. Zničená pověst znamenala, že by ji vyloučili z vybrané společnosti.

Ze…

Ze společnosti, do níž patřil i on. Ne že by mu to vadilo.

„Víte, jak často tuto větu slýchám?“ Pokrčila rameny. „Poslední dva roky téměř každý týden. Přesto mě stále někam zvou. Jestli přemýšlíte proč, Greywicku, je to proto, že jsem dědička a dcera vévody, aspoň podle příjmení. Moc a peníze trumfují nemanželský původ.“

„Jste lehkovážná a bezcitná,“ opáčil.

„To také,“ souhlasila. „Uhnete mi konečně? Mohla bych vytasit rapír a vyzkoušet ho při mužské předehře.“

„Předehře?“ zopakoval nevěřícně.

„Proboha. Patrně jsem vyděsila největšího pedanta v Londýně… zase. Proč v dnešní době nosí muži rapíry? Aby se mohli vzrušovat předstíráním, že mají nárok být mužní, probodnout své protivníky…“

„Zničíte si pověst,“ přerušil ji. „Vyloučí vás z vybrané společnosti.“

„Běda mi,“ prohodila Joan. „Kdyby mě nenutili seznámit se s budoucím vévodou na nudných plesech a večeřích, možná bych nemusela celou sezonu snášet, že mě dotyčný znevažuje,“ dodala ledovým hlasem.

Thaddeus cítil, jak mu cuká čelist. „Já… Ráda tančíte.“

Založila si paže na hrudi a opřela se o zeď. „Jenom s některými muži. Mluvte dál, Vaše lordstvo. Toto je neocenitelný okamžik, jak získat inspiraci. Zapamatovat si každou nuanci královského bastarda.“

„Nejsem…,“ promluvil, a vzápětí zmlkl.

„Ano, správně,“ prohodila nenuceně. „Bastard jsem já, ne vy. A nejste královský, ale věřte mi, jste více královský než sám Jiří.“

„O čem to hovoříte?“

„O princi Hamletovi,“ odpověděla a zvedla obočí. „O představení, kde budu účinkovat. Jistě o tom víte.“

Thaddeus se zamračil. Když včera večer s matkou dorazili na zámek, kde zůstanou čtrnáct dnů, majordomus se zmínil o představení kočovné divadelní společnosti divadla Royal z Drury Lane. „Domníval jsem se, že na zámek přijede divadelní společnost.“

„Hraji dánského prince,“ pokračovala Joan. „Můj otec by mi nedovolil hrát milostnou scénu s hercem z divadelní společnosti, a proto Otis bude hrát Ofélii. Ne že by scéna, kde Hamlet křičí na Ofélii, ať jde do kláštera, mohla být označena za milostnou.“

„Otis Murgatroyd hraje Ofélii – v šatech?“ zeptal se Thaddeus nevěřícně. „Jedná se tedy o pantomimu?“

„Není to pantomima, “ podotkla Joan a v očích jí rošťácky zablýsklo. „Budu hrát prince v těchto pumpkách.“

„Ne.“

„To byl dobrý výraz,“ řekla uznale. „Nepředpokládám, že zvládnu cukání v čelisti, ale…“ Zamračila se a částečně přimhouřila oči. „Působím jako popuzený šlechtic? Hamlet je někdy příšerně popudlivý.“

„Budete s profesionálními herci hrát hlavní mužskou roli v Shakespearově hře před obecenstvem,“ řekl Thaddeus a snažil se to pochopit. „To nemůžete, Joan. Nemůžete.“

Poznal okamžik, kdy se opravdu rozzlobila. Joan velice ráda hrála role. Viděl ji, jak se během okamžiku proměnila z rozpustilé dívky ve zkušenou svůdnici. Teď jí modré oči potemněly a ztuhla. „Svoji rodinu a několik blízkých přátel nepovažuji za obecenstvo.“

„Nebuďte hloupá,“ zavrčel. „Zpráva o představení se rychle rozšíří. Co bude s vašimi sestrami, zničíte-li si pověst?“

Vrhla k němu soucitný pohled. „Artie je Wildová, Greywicku. Skutečná, ne jako já. Lidem ve vašem okruhu bude jedno, jestli se už ve společnosti neukážu. Budou – budete – si říkat, že mají štěstí, že se takového odpadu zbavili.“

Thaddeus na ni užasle hleděl. „V mé přítomnosti vás nikdo odpadem nenazval,“ opáčil. „A nikdy nenazve.“

„Jenom proto, že si takové potěšení vyhrazujete pro sebe,“ odsekla. „Jen abyste věděl, nazvali mě všelijak, od nestydy po poběhlici, ale k nejoblíbenějším stále patří nemanželská a levoboček.“

„Takhle vám lidé říkali?“

„Od chvíle, kdy jsem se svými sestrami nastoupila do školy.“

V jeho hrudi se cosi uvolnilo, když spatřil výraz v jejích očích. Netrápilo ji to.

„Názory bohorovných puritánů jsou mi ukradené,“ dodala.

Patrně ho považovala za puritána.

„Pouze oni ztropí povyk, jestli smetánka zjistí, že jsem ve svém domově hrála mužskou roli,“ pokračovala.

„Mýlíte se.“

„Všechno zveličujete,“ pravila Joan netrpělivě. „Moje sestra Betsy šla oblečená jako muž na aukci a krátce nato se provdala za markýze. Za vašeho přítele Jeremyho, ačkoli je těžké uvěřit, že máte přátele.“

Thaddeus sebou trhl.

„Promiňte,“ vyhrkla. „To bylo opravdu nezdvořilé. Jsem si jistá, že k lidem, o nichž si myslíte, že si zaslouží váš čas, jako třeba Jeremy a Betsy, jste milejší. Vím, že jste.“

„Nedomnívám se, že si můj čas nezasloužíte,“ ohradil se Thaddeus a opět mu zacukalo v čelisti. „Já… nedomnívám se.“

Joan pokrčila rameny. „Pobýval jste ve Wilmslowu, když šla Betsy na aukci. Stalo se to před čtyřmi roky?“

„Vaši sestru jsem na aukci nedoprovázel,“ podotkl Thaddeus. Připadal si jako bomba, která co nevidět vybuchne.

Ranil v minulosti její city? Z Joaniny tváře nedokázal nic vyčíst. Byla jako chameleon, emoce se jí v obličeji střídaly jedna za druhou. Nikdy nedala najevo, že ji zajímá, co si on o ní myslí nebo co jí říká.

„Patrně protože jste s tím nesouhlasil,“ pravila Joan. „Prosím ustupte stranou. Tento rozhovor už déle nesnesu, přestože by mohl být pro moji roli užitečný.“

Thaddeus stál na místě jako solný sloup a v hlavě se mu hromadila rozhořčená slova. Na aukci nešel. Otevřel ústa, aby to vysvětlil…, ale nikdy svá rozhodnutí neobhajoval.

Džentlmen dokazuje svoji hodnotu tím, že dodržuje společenské zásady a svá pravidla chování. Pouze čest dává muži právo nazývat se džentlmenem. Nevysvětluje.

„Neberete v úvahu, jaký vliv mají vaše činy na ostatní,“ řekl.

„Ani nemusím,“ opáčila Joan stroze. „Moje rodina mě zbožňuje a budou mě stále milovat. Nepřekvapí je, jestli budu vyloučena z lepší společnosti; očekávají to roky. Nedivila bych se, kdyby na to už moji bratři uzavřeli sázky.“

„Nechápete,“ procedil Thaddeus skrze zaťaté zuby. „Ostatní lidi zraňují ti, kdo ignorují pravidla. Vaše lehkovážnost napáchá škodu.“

Joan zamrkala a svraštila čelo. „Hloupost.“ Předklonila se, aby z jejích vlasů ucítil vůni bezového květu.

Ukazováčkem ho šťouchla do hrudi tak, až sebou škubl. „Ne všichni žijí podle vašich nemožných pravidel, Greywicku. Nikdo pro vás není dost dobrý, ani dvě z mých sester nebyly.“

„To není pravda. Vybraly si…“

„Proč?“ přerušila ho tichým hlasem a jejich pohledy se střetly. „Proč by se zamilovaly do jiných mužů, když jste tam byl vy, tančil jste s nimi, hrál jste si na budoucího vévodu a choval jste se jako šašek oblečený v elegantním vlněném plášti?“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Patrně řeknete, že nejsem sympatický. V tom případě měly vaše sestry štěstí, že se pro mě nerozhodly.“

V očích se jí mihla lítost, a než mohla něco poznamenat, zvedl ruku. „Váš názor je opodstatněný, ne-li vítaný. Nedodržuji společenské zásady pouze proto, že se to sluší a patří. Ostatním ubližuje, když si sobečtí, bezohlední lidé dělají, co chtějí.“

Jeho poslední slova se rozléhala chodbou a Joan ustoupila o krok dozadu.

Vzduch kolem nich jiskřil, jako kdyby tam právě udeřil blesk.

Jsou situace, v nichž dáma musí vyseknout pukrle, a jiné, kdy by měla vzít do zaječích. Tato byla někde mezi nimi.

Žádná úklona ani útěk.

Jenom důstojný odchod, se vzpřímenými rameny a vztyčenou hlavou.

3. kapitola

Jelikož se zámek Lindow nacházel u hlavní cesty vedoucí Cheshirem, často se ve dne v noci u brány objevovali členové rodiny, přátelé a známí a doufali, že se tam nají a přenocují, aby následující ráno vyrazili do Staffordshiru, nebo opačným směrem do Skotska.

„Jenom sloužíme jako hostinec,“ brblal vévoda, zatímco majordomus Prism se postaral, aby každý neočekávaný host dostal něco teplého k snědku a měl připravenou postel.

Na rozdíl od své sestry Violy si Joan společnost hostů užívala. Ale také milovala večery, během nichž rodina večeřela sama. Nebo vzácné chvíle, kdy ji navštívilo pouze několik blízkých přátel. V takových případech se stolovalo v jídelně, kde se podávala snídaně, Wildové se dovnitř nahrnuli bez ceremonií a seděli ve skupinkách po šesti u kulatých stolů.

Nechtěla sedět vedle Greywicka ani poblíž něho. V hlavě jí stále vířila slova sobecká a bezohledná. Jeden v druhém probudili to nejhorší. Byla nezdvořilá, když řekla, že on nemá žádné přátele. Samozřejmě má přátele. Patří k nim její bratři!

Teď jí opovrhoval ještě více. Byla zvyklá na skandál; její narození bylo skandální. Bylo absurdní, že by ji pohrdání ze strany tohoto muže bolelo.

Před večeří se zdržovala na druhé straně salonu a do jídelny vkráčela zavěšená do Otise. Za rodinných večerů Wildové nedodržovali společenská pravidla nařizující, že vévoda a vévodkyně nemůžou sedět vedle sebe nebo že ženy a muži musí sedět odděleně. Před dlouhou dobou Jeho Milost prohlásila, že bude sedět po boku své ženy. Viola byla v požehnaném stavu a s žuchnutím klesla na židli vedle své matky. Její muž, Devin, se posadil vedle ní. Tetička Knowová vždy seděla s nimi a dnes večer se k ní připojila její blízká přítelkyně vévodkyně z Eversleye.

Otis vedl Joan ke vzdálenějšímu stolu, když vtom si uvědomila, že jediná volná místa jsou…

Směrem k ní kráčel zachmuřený vikomt.

„Všiml si někdo, že moderní zasedací pořádek vytvořil dva ostrůvky?“ zeptal se Otis vesele. „Jeden pro dospělé a druhý pro nás. Stůl s šesti lidmi tamhle a u tohoto jsme jenom my tři.“

„Považuji se za dospělého,“ řekl Greywick a posadil se, aniž se jeho pohled střetl s Joaniným.

„Rozhodně jste dospělý,“ souhlasila Joan a vzápětí si vynadala, že slova vypustila z úst. Odmítla snížit se k dalšímu kolu urážek. „Viola a Devin jsou u ,dospěláckého‘ stolu, takže tvůj postřeh je nepřesný, Otisi.“

„Zde jsou svobodní lidé,“ pokračoval Otis. „Nemůžeš tvrdit, že v manželství člověk nedozraje, protože z toho, co jsem viděl, se jedná o velice vyčerpávající instituci. Na práci faráře se mi líbilo pouze oddávání snoubenců. Dvojice působily velice šťastně, ovšem ti, kdo křtili dítě, vypadali, jako by měsíce nespali.“

Viola zachytila Joanin pohled a se zvednutým obočím se zeptala, jestli si k nim mají s Devinem přesednout. Joan zavrtěla hlavou.

Greywick je otravný, avšak je dospělá, ať už je vdaná, nebo ne. Mohli by spolu povečeřet bez ostrých slov. Natřepala těžký lněný ubrousek a položila si ho na sukni meruňkových hedvábných večerních šatů.

„Chybí vám církev, pane Murgatroyde?“ zeptal se vikomt Otise. Otis jako poslušný druhorozený syn vystudoval teologii v Cambridgi a krátce poté, co se stal farářem, z církve vystoupil.

„Ne,“ odpověděl Otis. Když vysvětloval důvody, proč přestal být farářem po pouhých dvou týdnech, Joan nechala svou mysl potulovat.

Zážitek spojený s tím, že si oblékla pumpky, v ní probudil odvahu. Co kdyby si nevzala džentlmena, jak její rodina očekávala? Co kdyby se její budoucnost lišila od budoucnosti jejích sourozenců? Co kdyby opustila zámek, jako to udělala její matka?

Otis nenaplnil očekávání své rodiny. Od dětství mu říkali, že se stane knězem, a přesto se po krátké zkušenosti rozhodl s tímto povoláním skoncovat.

Joan se rozhlédla a pokusila se představit si jiný život. Prism se vždy ze všech sil snažil vnést vznešenost jídelny, kde se podávala večeře, do jídelny, v níž snídali. Na stolech ležely stříbrné příbory a talíře se zlatým proužkem ten dojem jenom zesilovaly. Lokajové stáli u stěn, připraveni začít obsluhovat, jakmile majordomus kývne prstem.

Její matka, druhá vévodkyně, utekla se svým milencem. Pokud Joan věděla, Yvette toho nikdy nelitovala. Joan si byla jistá, že ona sama nepotřebuje výhody související s bohatstvím ani po nich netouží. Nepotřebovala lokaje ani majordoma.

Prism chystal každé jídlo s vášní principála divadla. Ale ostatní lidé, ti obyčejní, si večeře vařili sami a stolovali se svými nejbližšími. Členové kočovné divadelní společnosti, která každý rok navštěvovala zámek Lindow, žila v pestře pomalovaných povozech a někdy jedli u ohně.

„Joan…,“ vyrušil ji z rozjímání Otis.

Greywick na ni zkoumavě hleděl. „O čem přemýšlíte, lady Joan?“

„O útěku,“ odpověděla popravdě. „Můžeš za to ty, Otisi, svými řečmi o odchodu z fary. Představovala jsem si, jaké by bylo utéct z Lindow.“

„Takovou možnost ti poskytne manželství,“ řekl Otis a poplácal ji po paži. „Tvoji sourozenci, kteří uzavřeli sňatek, se vracejí domů pravidelně jako poštovní holubi, ale většina lidí považuje manželství za výmluvu, proč jezdit do svého původního domova pouze o Vánocích.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Greywick.

„Co jste nevěděl?“ zeptala se Joan.

„Že jste vy dva zasnoubení.“

„Nejsme,“ pravila Joan a současně Otis vyhrkl: „My ne!“

„Jsme přátelé,“ dodala Joan a lehce Otise štípla. „Nejlepší přátelé, neboť souhlasil, že si oblékne korzet a šaty, abych mohla hrát mužskou roli.“

„To je od vás velice laskavé,“ řekl Greywick Otisovi.

„Ano,“ podotkl Otis. „Stále nemůžu uvěřit, že jsem s tím souhlasil. Nesnáším korzet, nemluvě o tom, jakou výzvu představuje použití nočníku.“

„Vy byste s něčím takovým nikdy nesouhlasil, že?“ zeptala se Joan Greywicka zvědavě.

„Abych si na sebe vzal korzet? Ne. A šaty? Nikdy,“ odpověděl vikomt.

„Můj otec nedá bez korzetu ani ránu,“ poznamenal Otis. „Dnešní zkušenost s korzetem se mi nelíbila a nejspíš bych neměl jíst dorty.“

Když si pochutnávali na prvním chodu, do jídelny tiše vstoupil lokaj a zašeptal něco Prismovi do ucha. Majordomus odešel, ačkoli se patrně domníval, že rodina možná bude trpět hlady, pokud tam nebude ostřížím zrakem hlídat, kdo má prázdný talíř, aby na to mohl zvednutím obočí upozornit lokaje.

Po chvíli majordomus otevřel dveře a oznámil: „Lady Bumtrinketová!“

Joanina nevlastní matka vstala a všichni ostatní následovali jejího příkladu. „Tetičko Daphne, jaké přek… jak rádi tě zase vidíme!“

Baculaté lady Bumtrinketové bylo přes osmdesát a už před dlouhou dobou začala ignorovat skutečnost, že dodržování společenských pravidel platí i pro ni. A byla přesvědčená, že se nikdy nemýlí.

Jelikož byla příbuzná prvního muže vévodkyně z Lindow, sira Petra Astleye, většina lidí považovala tento příbuzenský vztah za ukončený v okamžiku, kdy sira Petra vystřídal vévoda.

Ne však lady Bumtrinketová.

Život strávila mezi šlechtou. Vévodové, hrabata a občas nějaký baron pro ni představovali každodennost jako vzduch, který dýchala, i poté co se odstěhovala z vévodského panství, kde se narodila.

Viola letmo pohlédla na Joan a nakrčila nos. Potomci Wildů pratetu Daphne nesnášeli kvůli tomu, že spoléhala na upřímnost, kterou Angličané často používali k omlouvání neslušnosti.

„Mrzí mě, že Viola nesedí u našeho stolu,“ pravila Joan. „Prateta Daphne ji děsí.“ Ona, Otis a Greywick zamířili ke dveřím, kde se Joanin otec a nevlastní matka zdravili s lady Bumtrinketovou.

„Když jsem se s ní setkal naposledy, pověděla mi, že jsem malý a kulatý jako lojový pudink. Další důvod, proč se vyhýbat dortům,“ řekl Otis sklíčeně.

„To není pravda,“ podotkla Joan. „Jestli se budeš cítit lépe, nesnáší mě. Domnívá se, že jsem měla vyrůstat na venkově, nebo že mě měli odložit na stráni, jako to dělali Římané s nechtěnými nemluvňaty.“

Záblesk hněvu v očích lorda Greywicka ji vylekal. „Také se k vám chovala hrozně?“ zeptala se ho. „Nemusíte se obávat; prateta bude určitě sedět u stolu s mými rodiči.“

Prism už vzal židli, aby ji umístil po vévodově pravici.

„Ne,“ řekla lady Bumtrinketová a prošla kolem své neteře do jídelny. „Posadím se tamhle, Prisme,“ ukázala kostnatým prstem na místo vedle Greywicka. „U toho stolu je více prostoru. Potřebuji ho kvůli svému širokému pasu, za který ale může hlavně současná móda.“

Joan a Viola se uklonily, prateta pokývla a Prism přivolal tři lokaje, aby prostřeli pro nového hosta.

„Dám si dvě čejčí vejce uvařená na hniličku,“ řekla lady Bumtrinketová majordomovi, jakmile usedla po boku Greywicka. „Snažím se zhubnout, Prisme. Hubnutí je prokletím seniorů, k nimž se jen nerada řadím.“ Přimhouřenýma očima a se podívala na Otise. „Můžu vám dát několik receptů, mladý Murgatroyde.“

„Děkuji,“ řekl Otis.

Daphne se přísně podívala na Greywicka. „Neviděla jsem vás roky, vikomte. Kde jste byl?“

„Zdržoval jsem se na svých oblíbených místech,“ odpověděl vikomt. „Jak se vám daří, lady Bumtrinketová?“

„Kvůli sníženému příjmu potravy jsem popudlivá,“ vyštěkla. „Také byste mohl trochu zhubnout. Zvětšila se vám oblast hrudníku. Nebo používáte vycpávky do pláště?“

Greywicka očividně nenapadala vhodná slova.

„Používáte,“ zvolala lady Bumtrinketová triumfálně. „Doporučuji vám, abyste okamžitě propustil svého komorníka a zaměstnal takového, který vás lépe zasvětí do umění být vévodou. Chci říct budoucím vévodou. Všichni víme, že váš otec neplnil své vévodské povinnosti a utekl, aby žil v jiné domácnosti.“

Joan zamrkala. Věděla, že otec lorda Greywicka, vévoda z Eversleye, se rozhodl žít se svojí milenkou, avšak na veřejnosti se o tom nikdy nikdo nezmínil.

Na Greywickových ústech se objevil zdvořilý úsměv. „Ujišťuji vás, že o panství je v jeho nepřítomnosti dobře postaráno, lady Bumtrinketová.“

„Vzhledem k tomu, že jste víceméně vyrůstal bez otce, vám člověk nemůže vyčítat, že ignorujete šlechtické chování,“ pravila lady. „Buďte prozíravý, až si budete vybírat vévodkyni. Velice prozíravý.“

Lord Greywick reagoval tichým nesouhlasem, což Joan připadlo zábavné. Přesto náhle pocítila nutkání bránit ho. Byla na chování lady Bumtrinketové zvyklá, avšak on se s ní možná nikdy předtím takhle zblízka nesetkal.

„Vzpomínám si, že před několika lety jste se chtěl oženit s jednou z děvčat Wildových,“ pokračovala lady Bumtrinketová. „Bylo to dobré rozhodnutí, ale nejmladší ještě ani nechodí do školy, že?“ Upřela zrak na Joan. „Pořád jste svobodná?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděla Joan. Otočila se ke Greywickovi. „Není pozoruhodné, jak se mění způsoby? Guvernantka mi říkala, že na rodinný stav se nikdy neptáme.“

„Vaše guvernantka věděla, že musíte dodržovat morální zásady, abyste se mohla provdat za muže výše postaveného, než je hokynář,“ pravila lady Bumtrinketová. „To se netýká nás, kdo jsme se narodili do hermelínu. Když už o tom mluvím, onehdy jsem viděla vašeho otce,“ řekla Greywickovi. „V tomto počasí měl na sobě hermelínový plášť. I na něho velice neobvyklé.“

Joan začalo být vikomta líto. Ačkoli ho nesnášela, tohle si nezasloužil.

Její podporu však nepotřeboval. „Můj otec je vévoda. Jestli se chce od hlavy po paty oblékat do kožešin malých zvířat, peníze na to má.“

Cosi v jeho výrazu lady Bumtrinketovou zarazilo; našpulila rty a potom zvedla ukazováček. Vzápětí k ní přispěchal lokaj. „Ještě tři vejce na hniličku,“ požádala ho. „A víc opečenou topinku. Při pohledu na obyčejné nádobí by člověka napadlo, že zámek Lindow trpí nedostatkem financí. Ještě si dám několik houstiček a trošku krémového špenátu. K dobrému trávení je zapotřebí zelenina.“

Obrátila se ke Greywickovi. „Co tady děláte, když vévoda nemá žádnou plnoletou svobodnou dceru?“

Joan se na ni zářivě usmála. „Ale já jsem svobodná, jak už víte, lady Bumtrinketová.“

Lady přimhouřila oči.„Nesmí vás ani napadnout, že byste se s lady Joan oženil,“ řekla Thaddeusovi chraptivým šepotem s mylnou představou, že ji ostatní u stolu neuslyší.

Greywick zaťal zuby. „Nevidím žádný důvod, proč by lady Joan nemohla být mojí vévodkyní.“

Jeho odpověď Joan překvapila. Nebyl ovšem muž, který by rady týkající se manželství vítal.

„Já ano,“ vmísila se Joan vesele. „Doufám, že vám moje poznámka nebude vadit, ale o mé budoucnosti, pokud jde o uzavření sňatku, hovoříte velice otevřeně. Lord Greywick a já bychom se k sobě nehodili.“

„Hodili bychom se k sobě,“ podotkl s neobvyklou tvrdošíjností. Lady Bumtrinketová ji dokázala probudit i v nejmírnějších mužích. Joaninu otci připadala Daphne nesnesitelná, i když rozzlobit ho nebylo snadné.

„Její zlaté vlasy jsou k ničemu,“ pronesla lady Bumtrinketová pohrdavým tónem typickým pro přehnaně sebevědomou osobu. „Greywicku, podle mě se stanete vévodou spíše dřív než později. S vaším otcem je něco v nepořádku. Připomínal vyhladovělou krysu, což jsem mu samozřejmě neřekla.“

„Nechápu, co má vychrtlost mého otce společného s vlasy lady Joan,“ opáčil Thaddeus.

„Hází rukavici,“ zamumlal Otis Joan do ucha.

„Se mnou to nesouvisí; Greywick je muž, který nestrpí vměšování,“ zašeptala Joan.

„Já vím,“ řekl Otis s povzdechem. „Ovšem Bumtrinketová má pravdu, že se s tebou nemůže Greywick oženit. Téměř ho neznám, ale patrně je prudérní jako kvaker.“

„Na tom nezáleží,“ pravila Joan. „Nikdy bych si ho nevzala.“

Její slova zazněla v tichu, které se rozhostilo po jednom z důrazných prohlášení lady Bumtrinketové a během něhož se přítomní rozhodovali, jestli se mají cítit uraženi nebo jenom dotčeni.

Podívala se na vikomta a překvapilo ji, že jeho pohled je trochu hloubavý.

„Předpokládám, že ho znamená Greywicka,“ řekla lady Bumtrinketová. „To je nepodstatné, neboť vás o ruku nepožádá.“ Upřela zrak na Otise. „Kdo jste?“

„Otis Murgatroyd,“ odpověděl Otis.

„To oba víme,“ vyštěkla. „Zajímá mě vaše postavení.“

„Můj otec je sir Reginald Murgatroyd,“ řekl Otis.

„Jste druhý syn? Třetí? Pátý?“

„Druhý,“ odvětil Otis.

Přimhouřila oči. „Myslela jsem, že druhorozeného poslal k církvi.“

„Na povolání faráře jsem se nehodil.“

Thaddeus si odkašlal.

Lady Bumtrinketová k němu otočila hlavu rychlostí lovícího sokola. „Jste nemocný?“

„Ne.“

„Potom takhle nekašlejte. Džentlmeni vyjadřují svůj názor slovy, ne hrdelními projevy.“ Zvedla prst a vzápětí se u ní objevil lokaj. „Chtěla bych jedno z holoubat, která jsem viděla na příborníku. A sklenici mléka. Tohle už vychladlo. Ne, dám si víno. A ledvinový pudink.“

Lokaj se uklonil, odešel a zavřel za sebou dveře. Vévoda překvapeně vzhlédl. Pokrmy byly vždy nachystány v jídelně, aby lokajové nemuseli běhat sem a tam, jak se vyjádřil majordomus.

„Domnívám se, že je pro ni vhodná partie,“ pokračovala lady Bumtrinketová a pohledem spočinula na Joan a Otisovi. „Vévoda věno lady Joan patrně navýšil, aby vynahradil zřejmé… nedostatky.“

„Je stejné jako věno mých sester,“ pravila Joan.

V tentýž okamžik lord Greywick pronesl: „Vaše poznámka je neslušná a nepatřičná.“

„Hloupost,“ řekla lady Bumtrinketová vikomtovi. „Další příklad toho, že máte nedostatečné znalosti týkající se vašeho postavení. Vévodové nejsou pasivní, pokud jde o manželství, věna a vdovská věna. Musím poblahopřát Lindowovi. Dokonalý pár. Bývalý duchovní a…“ Nenacházela vhodné slovo.

„Dáma,“ dodal Greywick tvrdým hlasem a s kamennou tváří.

„Nejste zrovna veselý typ, že?“ řekla lady Bumtrinketová. Vytáhla z kapsy lorňon s dlouhou rukojetí pokrytou diamanty, přiložila si ho k očím a podívala se na vikomta. „Člověk se za určitých okolností může stát mrzoutem. Váš otec a jeho rodina slouží jako velký zdroj zábavy mým kuchyňským pomocnicím, ale nikomu by taková mravní zkaženost ve vlastní rodině nebyla příjemná.“

Krátce se odmlčela. „Napadá mě, že právě proto jste neměl štěstí u vévodových dvou starších dcer, Greywicku. Lindow je prý pozorný otec. Jedna se provdala za vévodu, avšak druhá se spokojila s lordem, o kterém jsem slyšela, že je štěnice.“

Na okamžik zavládlo napjaté ticho.

„Žádný z mých švagrů nemůže být nazván štěnicí,“ prohlásila Joan, aby bránila rodinu.

„Zachovejte chladnou hlavu,“ opáčila lady Bumtrinketová a namířila lorňonem přes stůl. „Víte, co tím myslím.“

„Netuším.“

„Šílený jako štěnice,“ vysvětlila lady Bumtrinketová.

„Nikdo v této rodině není šílený jako štěnice ani jako jiné stvoření.“ Joan byla hrdá na svůj tón; měla by ho nejspíš použít, když Hamlet poprvé oznamuje, že jeho otec byl zavražděn, a nikdo mu nevěří.

„Vhodná chvíle na to, abych zopakoval, že si tě nevezmu, Joan,“ zamumlal Otis.

„Zlomíš mi srdce! Nechceš se přiženit do rodiny štěnic?“ zašeptala Joan.

„Vévoda z Lindow měl k tomu, proč nechtěl, aby se některá z vašich starších sester provdala za Greywicka, dobrý důvod. Šílenství je dědičné,“ dodala lady Bumtrinketová. A zeptala se Greywicka: „Víte, co mi řekl váš otec?“

Jeho výraz ještě více ztvrdl.

„Vévoda z Eversleye zpíval – zpíval – Láska Boží všechny lásky překonává,“ vykřikla lady Bumtrinketová. „Ufňukaný chvalozpěv, a ještě horší je, když se zpěvák domnívá, že budu sympatizovat s myšlenkou, že jeho milenka je božská. Prosím představte si to. Není překvapením, že odporný blábol složil metodista!“

„Ne naopak?“ zamumlal Greywick.

„Můj protiklad,“ prohodil Otis vesele. „Ale díky své malé výšce se můžu dvořit tajně.“

„Děkuji za radu,“ řekl vikomt klidným, zdvořilým tónem.